Постанова
іменем України 
14 травня 2020 року
м. Київ
справа № 636/1215/16-к
провадження № 51-5198км19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                        ОСОБА_5 , 
захисника                                        ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
засудженого                                   ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції), 
                                                                     
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Чугуївського міського суду Харківської області 
від 09 червня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного суду 
від 12 вересня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016220260000001, за обвинуваченням 
 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Великий Бурлук Харківської області, жителя АДРЕСА_1 , на підставі ст. 89 Кримінального кодексу України (далі – КК) такого, що не має судимості,  
 
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 152, ч. 1 ст. 162 та ч. 3 ст. 185 КК.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини  
 
За вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 09 червня 2017 року ОСОБА_7 засуджено: за ч. 2 ст. 146 КК – до позбавлення волі на строк 4 роки; за ч. 3 ст. 152 КК – до позбавлення волі на строк 12 років; за ч. 1 ст. 162 КК – до обмеження волі на строк 2 роки; за ч. 3 ст. 185 КК – до позбавлення волі на строк 5 років.  
На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів ОСОБА_7 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.  
Вироком установлено, що 24 грудня 2015 року близько 20:00 ОСОБА_7 незаконно проник на територію домоволодіння 
АДРЕСА_2 , яке належить 
ОСОБА_8 , де з 24 грудня 2015 року до 04 січня 2016 року протиправно проживав у будинку. 
Цього ж дня близько 21:00 ОСОБА_7 проник у магазин ФОП « ОСОБА_9 » на АДРЕСА_3 , звідки таємно викрав майно ОСОБА_10 на суму 3777,10 грн та майно ОСОБА_11 на суму 336,45 грн. 
25 грудня 2015 року близько 01:00 ОСОБА_7 проник у будинок АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав майно ОСОБА_12 на суму 1253 грн.
Крім того, 01 січня 2016 року близько 01:30 ОСОБА_7 , перебуваючи у пров. Шкільному в с. Рубіжне, застосовуючи ніж та погрожуючи фізичною розправою, викрав неповнолітню ОСОБА_13 , яку помістив у будинок 
АДРЕСА_2 . З метою позбавлення можливості рухатися та покинути будинок ОСОБА_7 зв`язав їй кінцівки мотузкою та утримував  в холодному та сирому приміщенні з 01 по 04 січня 2016 року, позбавивши потерпілу волі та завдавши фізичних страждань. 
Також у цей же період у зазначеному будинку ОСОБА_7 , погрожуючи фізичною розправою, декілька разів ґвалтував неповнолітню 
ОСОБА_13 .
Внаслідок злочинних дій ОСОБА_7 неповнолітній потерпілій було заподіяно легких тілесних ушкоджень.  
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року вирок щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 порушує питання про скасування судових рішень і призначення нового судового розгляду.
На обґрунтування своїх вимог засуджений посилається на необґрунтованість засудження та порушення судовими інстанціями його права на захист. При цьому ОСОБА_7 зазначає, що: висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи; має місце неповнота судового розгляду; обвинувальний акт суперечить вимогам кримінального процесуального закону; порушено принцип безпосереднього дослідження доказів; судові засідання проводилися за відсутності потерпілих; було залишено поза увагою те, що він недостатньо володіє державною мовою та потребував послуг перекладача; його не було ознайомлено з матеріалами досудового розслідування в порядку ст. 221 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), а також не ознайомлено з матеріалами кримінальної справи як у суді першої, так і апеляційної інстанції, що позбавило його можливості підготуватися до апеляційного розгляду. Стверджує, що апеляційний суд не звернув увагу на допущені місцевим судом порушення, проігнорував його вимоги на ознайомлення з матеріалами справи,  не провів належного розгляду апеляційної скарги, порушив вимоги ст. 404 КПК. Загалом вважає судові рішення такими, що не відповідають вимогам ст. 370 КПК. 
 
Позиції учасників судового провадження
 
Захисник  ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції) підтримали доводи, наведені в  касаційній скарзі, та просили скасувати судові рішення і призначити новий судовий розгляд. 
Прокурор вважала, що касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає і просила судові рішення щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.  
            
Мотиви Суду
             
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
За ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги. 
Перевіряючи правильність судових рішень, постановлених щодо 
ОСОБА_7 , колегія суддів дійшла висновку про таке.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Ухвала апеляційного суду – це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку. Отже, ухвала апеляційного суду має відповідати вимогам ст. 370 КПК.
Порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, є істотними (ст. 412 КПК) і з огляду на положення ст. 438 КПК є підставою для його скасування.
Крім того, відповідно до вимог ст. 419 КПК в ухвалі суду апеляційної інстанції, зокрема, має бути зазначено та проаналізовано всі доводи апеляції, на кожен з яких надано вичерпну відповідь та наведено детальні мотиви прийнятого рішення. В її мотивувальній частині, крім іншого, зазначаються встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали. 
Переглядаючи вирок щодо ОСОБА_7 , зокрема, за апеляційною скаргою останнього, апеляційний суд зазначених вимог закону не дотримався. 
Так, матеріали провадження містять апеляційну скаргу (т. 5, а.с. 138) та два доповнення до неї (т.5, а.с. 146, 174-181). 
В апеляційній скарзі ОСОБА_7 , не наводячи конкретних доводів, звертає увагу на незаконність вироку та зазначає, що всі допущені порушення будуть ним вказані в доповненнях до апеляційної скарги після ознайомлення з матеріалами справи.
У доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_7 , порушуючи питання про скасування вироку, посилався на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, однак не конкретизував, у чому саме вона полягає, при цьому знову зазначив, що всі порушення будуть ним вказані після ознайомлення з матеріалами справи в повному обсязі. Крім того, засуджений звертав увагу на порушення його права на захист, оскільки судове засідання було проведено за відсутності потерпілої; він не був належним чином проінформований, у чому саме він обвинувачується, вважаючи обвинувачення не конкретним; не мав належної правової допомоги і можливості спілкуватися із захисником, необхідного для підготовки захисту часу; не отримав вироку в перекладі на російську мову, яка для нього є рідною; на початку судового розгляду просив надати перекладача, оскільки не достатньо володіє українською мовою. Також стверджував, що докази, на підставі яких суд дійшов висновку про його винуватість, безпосередньо судом не досліджувалися.
Разом із тим, суд апеляційної інстанції не дав вичерпних та конкретних відповідей на всі доводи скарг засудженого, а обмежився лише загальними висловлюваннями щодо обґрунтованості його засудження.
До того ж у мотивувальній частині ухвали апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо доведеності вини обвинуваченого в грабежі. Проте ОСОБА_7 таке обвинувачення не пред`являлося та за вчинення грабежу його не засуджено. 
Крім того, в ухвалі суду апеляційної інстанції зазначено: «аналізуючи зміст і цілі законодавчих норм, що мають правове значення для вирішення порушеного апелянтом питання про застосування ч. 5 ст. 72 КК, колегія суддів виходить з наступного…». Однак питання щодо застосування правил ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_7 в апеляційній скарзі та доповненнях до неї не порушував. Не зазначав про це й прокурор в апеляційній скарзі, який оскаржував вирок з приводу м`якості призначеного засудженому покарання.
Наведені обставини свідчать про поверхневий розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Також, колегія суддів звертає увагу й на таке.
03 липня 2017 року (у межах строку на апеляційне оскарження вироку) засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу на вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 09 червня 2017 року, в якій зазначив, що ним будуть подані доповнення до скарги після ознайомлення з матеріалами справи (т. 5, а.с. 138). Відповідне клопотання про це засуджений направив на адресу місцевого суду, зазначивши, що він  бажає ознайомлюватися зі справою в присутності захисника (т. 5, а.с. 140). Після цього ОСОБА_7 подав доповнення до апеляційної скарги, в якому також зазначив, що додаткові обґрунтування його вимог будуть наведені апеляційному суду лише після ознайомлення з матеріалами справи в повному обсязі (т. 5, а.с. 146).   
Водночас, як свідчить заява ОСОБА_7 (т. 5, а.с. 156), його було ознайомлено лише з 1-ї по 30 сторінку першого тому справи. 
У матеріалах справи (т. 5, а.с. 159) міститься лист голови Чугуївського міського суду Харківської області від 08 лютого 2018 року, з якого видно, що ОСОБА_7 на адресу Харківської установи виконання покарань (№27)  надсилалися матеріали кримінального провадження № 636/1215/16-к (копії журналів судових засідань) на 63 аркушах та копія технічного запису судових засідань. 
Проте матеріали кримінального провадження № 636/1215/16-к складаються з 5 томів. Що стосується технічного носія інформації із записом судових засідань, то згідно з розпискою засудженого його долучено до особистої справи і з його змістом ОСОБА_7 не ознайомлювався (т. 5, а.с. 161, 162). 
У подальшому кримінальну справу було надіслано апеляційному суду, який відкрив апеляційне провадження та призначив судовий розгляд. При цьому ОСОБА_7 неодноразово звертався вже до апеляційного суду з клопотаннями ознайомити його з матеріалами провадження, зазначаючи про те, що місцевий суд позбавив його такої можливості. Крім того, як свідчить аудіозапис судового засідання, про це саме наголошував ОСОБА_7 у суді апеляційної інстанції.
Проте зазначені клопотання засудженого апеляційній суд взагалі проігнорував.  
У зв`язку із цим колегія суддів звертає увагу на правила ч. 4 ст. 395 КПК, згідно з якими протягом строку апеляційного оскарження учасникам судового провадження за їх клопотанням суд зобов`язаний надати можливість ознайомитися з матеріалами кримінального провадження.
Таким чином, неознайомлення ОСОБА_7 з матеріалами кримінального провадження в повному обсязі та за наявності про це відповідного клопотання засудженого призвело до порушення його права на захист. Адже він фактично був позбавлений можливості належним чином підготуватися до апеляційного перегляду, обґрунтувати свої вимоги в доповненнях до апеляційної скарги,  опираючись на матеріали справи. 
Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що  порушення апеляційним судом вимог статей 370, 419 КПК перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, а тому ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, відповідно касаційна скарга засудженого підлягає частковому задоволенню.
Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати зазначене, ретельно перевірити наведені ОСОБА_7 в апеляційній скарзі та доповненнях до неї доводи та прийняти рішення, яке буде відповідати вимогам статей 370, 419 КПК.
Що стосується інших доводів засудженого в касаційній скарзі, то вони за своїм змістом аналогічні доводам його апеляційної скарги та доповненням до неї, а тому мають бути перевірені при новому розгляді в суді апеляційної інстанції. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу й на те, що під час вирішення порушеного ОСОБА_7 питання щодо перекладача, апеляційний суд має врахувати практику суду касаційної інстанції з цього питання, зокрема це постанови у справах 182/8839/15-к, 219/5455/16, 229/4244/15-к, 
316/1995/15-к. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив:
 
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 задовольнити частково.
Ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд  у суді апеляційної інстанції. 
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                               ОСОБА_3