Номер провадження: 22-ц/813/1967/20 
Номер справи місцевого суду: 496/4548/17
Головуючий у першій інстанції Буран В. М.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2020 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 496/4548/17

Номер провадження: 22-ц/813/1967/20

Одеській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

учасники справи: 
- позивач -  ОСОБА_1 ,
    - відповідач -  ОСОБА_2 , 

розглянувши у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, відсотків, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Бурана В.М. 14 серпня 2019 року, 

встановив:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним уточненим у жовтні та грудні 2018 року позовом, в якому остаточно просить стягнути з  ОСОБА_2 на свою користь суму загального боргу за договором позики від 15 листопада 2013 року в розмірі - 172 557, 77 грн., яка складається з: - сума позики - 73 134,00 грн.; - відсотки на рівні облікової ставки НБУ у розмірі - 62 920,18 грн.; - інфляційні втрати у зв`язку із простроченням грошового зобов`язання у розмірі - 29 909,51 грн.; - три відсотки річних у розмірі - 6 594,08 грн..
ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 15 листопада 2013 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики. На підтвердження цього відповідачка надала написану нею власноручно розписку про отримання від позивачки коштів у борг в сумі - 73 134 грн., що на момент передачі грошових коштів складало еквівалент - 9 149,75 доларів США (по курсу НБУ станом на 15.11.2013 року - 7,993 грн. за один долар США), із зазначенням терміну повернення коштів - до 15 листопада 2015 року.
З метою забезпечення виконання своїх зобов`язань перед позивачкою відповідачка запевнила, що у разі неповернення у строк грошових коштів належна їй 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 переходить у власність позивачки, про що особисто зазначила у розписці про отримання грошових коштів від 15 листопада 2013 року. Після 15 листопада 2015 року позивачка неодноразово зверталася до відповідачки з проханням повернути кошти. Відповідачка кожного разу поясняла, що вона не має змоги повернути кошти та вмовляла позивачку, що при найменшій нагоді кошти будуть повернуті. На теперішній час відповідачка взагалі відмовилася повертати кошти. Останній раз, коли сторони по справі спілкувались, відповідачка пояснила, що коштів у неї немає і повертати борг вона взагалі відмовляється (а. с. 2 - 10, 85 - 90, 107 - 111).
Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися. Від представника позивачки надійшла заява з проханням розглянути справу за її відсутності та відсутності позивачки. Позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити за останнім уточненим розрахунком боргу, в якому загальна сума боргу складає - 172 557,77 грн..
Відповідачка у судове засідання не з`явилася. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась шляхом надсилання судових повісток за зареєстрованою адресою проживання. Однак, конверт із судовою повісткою повернувся на адресу суду з відміткою пошти про повернення - «Закінчення встановленого строку зберігання».
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 14 серпня 2019 року вищевказаний позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.
Стягнуто ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму загального боргу за договором позики від 15 листопада 2013 року в розмірі - 172 557,77 грн., яка складається з: - сума позики - 73 134,00 грн.; - відсотки на рівні облікової ставки НБУ у розмірі - 62 920,18 грн.; - інфляційні втрати за прострочення грошового зобов`язання у розмірі - 29 909,51 грн.; - 3 % річних у розмірі - 6 594,08 грн..
Рішення суду першої інстанції мотивовано встановленням факту отримання відповідачкою грошових коштів, невиконанням останньою свого обов`язку по виконанню зобов`язання з поверненню коштів. Тому, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимоги позивачки щодо стягнення з відповідачки боргу за договором позики, відсотків з 15.11.2015 року, інфляційних витрат та 3 % річних є обґрунтованими (а. с. 130 - 134).
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення вищевказаного позову. Стягнути з неї на користь позивачки суми загального боргу за договором позики від 15 листопада 2013 року в розмірі - 109 637, 59 грн., яка складається з: - суми позики - 73 134,00 грн.; - інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання у розмірі - 29 909,51 грн.; - 3 % річних у розмірі - 6 594,08 грн., відмовивши у стягненні з неї відсотків на рівні облікової ставки НБУ у розмірі - 62920, 18 грн..
Аналіз апеляційної скарги свідчить, що рішення суду оскаржуються тільки в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відсотків на рівні облікової ставки НБУ в розмірі - 62 920,18 грн.. Інші стягнуті суми не оспорюються.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду в оскарженій частині ухвалено при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт вказує на те, що договором позики передбачено, що у випаду невиконання договірних зобов`язань до позикодавця переходить право власності на нерухоме майно. Позивачка з такими вимогами до неї не зверталась, таких вимог у позові не заявлено. Відсутні докази попереднього звернення позивачки до неї з вимогою повернути борг. Нарахування відсотків може здійснюватися тільки в межах дії договору. Всупереч частини 3 статті 49 ЦПК України позовну вимогу про стягнення відсотків заявлено після закриття підготовчого судового засідання. Вона не була сповіщена належним чином про дату, час та місце розгляду справи. 
ОСОБА_1 згідно наявного у справі повідомлення про вручення поштового відправлення отримала копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі та копію апеляційної скарги, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку. Правом надання відзиву не скористалася. Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Відповідно частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомленняучасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до статті 274 ЦПК України дана справа відноситься до категорії малозначних.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Отже, згідно зі статтею 369 ЦПК України справу розглянуто без виклику її учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів зазначає наступне. 
Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується тільки в частині задоволення позовних вимог про стягнення відсотків, то в іншій частині законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається. 
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. 
Колегія суддів не погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції щодо можливості задоволення позову в частині стягнення з відповідачки на користь позивачки відсотків на рівні облікової ставки НБУ у розмірі - 62 920,18 грн.. Вважає, що вказаних висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм процесуального (ст. ст. 49, 189 ЦПК України) права.
На підставі наявних у справі, наданих її учасниками та досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
15.11.2013 року ОСОБА_2 була написана розписка про отримання нею від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі - 73 134,00 грн.. Вказано, що грошові кошти беруться на строк 24 місяці (до 15.11.2015 року). Також вказано, що у випадку неповернення грошових коштів у встановлений строк частина квартири, яка належить на праві власності ОСОБА_2 за адресою - АДРЕСА_2 , переходить у власність ОСОБА_1 (а. с. 11).
Згідно довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 102800453 ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 1/3 частина квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 27 - 29).
Доказів повернення ОСОБА_2 запозичених коштів матеріали справи не містять.
Між сторонами виникли правовідносини за договором позики.
За загальними правилами, передбаченими статями 11, 15, 16 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують права та обов`язки. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, зокрема шляхом примусового виконання обов`язку в натурі.
За правилами, передбаченими статтями 509, 525, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із статтею 530 Цивільного Кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до частини 1 статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (стаття 612 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Частиною другою статті 16 ЦК України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) зокрема передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути захист цивільного права або інтересу способом, що встановлений договором або законом.
Оскільки беззаперечно встановлено неповернення ОСОБА_2 запозичених коштів, правильним є висновок суду першої інстанції щодо порушення позичальником зобов`язань за договором позики.
Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо неналежного сповіщення про дату, час та місце розгляду справи відповідача, що на думку останньої має наслідком скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.
ЄСПЛ неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (Рішення ЄСПЛ у справах «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. У Рішенні ЄСПЛ від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Частиною другою статті 44 ЦПК України визначений перелік дій сторони, які можуть бути визнані зловживанням процесуальними правами, зокрема, вчинення аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи.
Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (частина четверта статті 44 ЦПК України).
За приписами частини пятої статті 130 ЦПК України, вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
Відповідно до матеріалів справи підготовче засідання було призначене на 07.02.2018 року (а. с. 40). Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 03.01.2018 року отримала судову повістку про виклик у судове засідання, призначене на 07.02.2018 року (а. с. 53 зворотна сторона). Матеріали справи містять довіреність ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_4 (а. с. 54), який був присутнім у судових засіданнях 07.02.2018 року та 21.03.2018 року (а. с. 58 - 59, 75). 
Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 надавав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву (а. с. 63 - 68). У вказаному відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 зазначав про його обізнаність щодо розгляду справи судом першої інстанції, зокрема про призначення справи на 21.03.2018 року на 10 год. 00 хв..
Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
З урахуванням того, що судом апеляційної інстанції беззаперечно встановлена участь представника відповідачки у розгляді справи судом першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про обізнаність ОСОБА_2 щодо розгляду справи. Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо необхідності скасування оскаржуваного рішення через неналежне сповіщення про дату, час та місце розгляду справи відповідачки є безпідставними та такими, які не мають наслідку скасування оскаржуваного рішення.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка до подання позову не зверталася з вимогою про перехід права власності на нерухоме майно, відсутність у позові таких вимог, відсутність доказів попереднього звернення позивачки до неї з вимогою повернути борг, колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_2 фактично оскаржує рішення тільки в частині стягнення з неї відсотків на рівні облікової ставки НБУ в розмірі - 62 920,18 грн.. Таким чином, вказані доводи не мають правового значення для правильного розгляду апеляційної скарги. 
Між тим, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про незаконність стягнення з ОСОБА_2 відсотків на рівні облікової ставки НБУ у розмірі - 62 920,18 грн., з огляду на наступне.
Відповідно до частини третьої статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Складовими частинами позову є предмет, підстава, зміст.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняте судове рішення. Цей матеріальний зміст позовних вимог позивача проявляється в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо.
Зміна підстав позову відбувається тоді, коли позивач в рамках конкретної позовної вимоги, в обґрунтування раніше заявлених позовних вимог (предмету позову) посилається на інші обставини, якими він ці (перші) позовні вимоги обґрунтовував.
Таким чином, зміна предмета позову означає зміну вимог з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета і підстав позову, як визначено вищенаведеною нормою частиною третьою статті 49 ЦПК України, не допускається. Доповнення позовних вимог новими вимогами та новими обставинами по своїй суті є новим позовом.
Вказана правова позиція щодо застосування приписів статті 49 ЦПК України є відображенням правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 370/2201/15-ц.
Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при вборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Статтею 189 ЦПК України, чинного на час ухвалення рішення, передбачено, що завданнями підготовчого провадження є, зокрема: - остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; - з`ясування заперечень проти позовних вимог; - визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів. 
Судом встановлено, сторонами не заперечується, що позивачем у позові, який надійшов до суду 14.12.2017 року (а. с. 2 - 10), були заявлені вимоги про стягнення суми позики, інфляційних втрат та трьох відсотків річних (а. с. 2 - 10).
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 21.12.2017 року було відкрито провадження у справі (а. с. 40).
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 07.02.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду на 21.03.2018 року (а. с .60).
Представник відповідачки надав відзив на вказаний позов (а. с. 63 - 69).
18.10.2018 року, тобто після закриття підготовчого провадження, до суду першої інстанції надійшов розрахунок суми позовних вимог станом на 18.10.2018 року (а. с. 85 - 90), в якому крім позовних вимог про стягнення суми інфляційних втрат у зв`язку із простроченням грошового зобов`язання та трьох відсотків річних, заявлено вимогу про стягнення відсотків на рівні облікової ставки НБУ в розмірі - 62 920,18 грн.. Такий ж самий розмір процентів позивачка просила стягнути згідно розрахунку суми позовних вимог станом на 10.12.2018 року (а. с. 107 - 111). Зі змісту вказаних розрахунків позовних вимог вбачається, що вони за своєю суттю є уточненням предмету та підстав позову. 
Таким чином, позивачкою було змінено як підстави позову (доповнено обставинами щодо права на отримання відсотків), так і предмет позову (заявлено вимогу про стягнення відсотків у сумі - 62 920,18 грн.). Позовні вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивачки відсотків на рівні облікової ставки НБУ в розмірі - 62 920,18 грн. заявлено та обґрунтовано після закінчення підготовчого провадження.
Відповідно до наявних у справі довідки про неявку сторін у судове засідання від 18.10.2018 року (а. с. 84), журналів судових засідань від 10.12.2018 року та від 13.02.2019 року (а. с. 112, 114), довідок про неявку сторін у судове засідання від 13.05.2019 року та 14.08.2019 року (а. с. 124, 129) питання про поновлення процесуального строку щодо подання уточнень позову судом першої інстанції не розглядалося. 
Отже, предмет та підстави позову було змінено позивачкою всупереч приписів частини третьої статті 49 ЦПК України.
Крім того, колегія суддів звертає також на увагу на наступне.
Частиною 5 статті 49 ЦПК України, в редакції чинній на час ухвалення рішення, передбачено, що у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьої і четвертої цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання такої доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду.
Матеріали справи не містять доказів направлення відповідачці розрахунків суми позовних вимог станом на 18.10.2018 року та станом на 10.12.2018 року, які за своєю суттю є уточненням предмету та підстав позову. Враховуючи вищевказану імперативну норму процесуального закону, суд першої інстанції повинен був повернути вказані розрахунки позивачеві. 
Вказані порушення призвели до порушення прав відповідачки щодо надання заперечень проти уточнених позовних вимог. При цьому, колегія суддів не приймає до уваги наявну у справі заяву представника відповідача від 15.05.2019 року щодо уточнених вимог про стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ (а. с. 122 - 123), виходячи з наступного.
14.02.2019 року Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу № 9901/43/19, зазначила, що саме електронний цифровий підпис є головним реквізитом такої форми подання електронного доказу. Відсутність такого реквізиту в електронному документі виключає підстави вважати його оригінальним, а отже, належним доказом у справі. Матеріалами справі не підтверджується наявність електронного цифрового підпису у вищевказаній заяві. 
Суд першої інстанції вищенаведені вимоги процесуального закону не врахував. Розглянув уточнений в частині підстав та предмету позов з порушенням вищевказаних норм процесуального законодавства.
Ураховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги щодо необхідності скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення відсотків на рівні облікової ставки НБУ в розмірі - 62 920,18 грн., з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, як заявлених після закінчення підготовчого провадження, є обґрунтованими.
Таким чином, апеляційна скарга  ОСОБА_2 є частково обґрунтованою, а тому підлягає частковому задоволенню.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати судове рішення суду першої інстанції повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення по суті позовних вимог.
Підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення по суті позовних вимог є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права.
Порушенням норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Ураховуючи, що невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення останнім вищезазначених норм процесуального права, призвело до неправильного вирішення справи в частині вирішення вимог про стягнення відсотків на рівні облікової ставки НБУ, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню. Необхідно в оскарженій частині ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків на рівні облікової ставки НБУ.
Вказане не позбавляє позивачку права звернутися до суду з відповідним позовом, визначившись з його підставами та предметом.
За правилами, передбаченими частиною 13 статті 141 УПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Таким чином, відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України необхідно здійснити остаточний перерозподіл судових витрат пропорційно до розміру задоволених/відмовлених у задоволенні позовних вимог, а саме: 1) стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений останньою за подання позову, пропорційно задоволеним позовним вимогам (64%), що становить - 1 106,38 грн. = 1 728,72 грн. (а. с. 1) х 64%; 2) стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений останньою за подання апеляційної скарги, пропорційно відмовленим у задоволенні позовним вимогам (36%), що становить - 933,08 грн. = 2 593,08 грн. х 36%.
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, Одеський 
апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, 

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 14 серпня 2019 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення відсотків на рівні облікової ставки НБУ в розмірі - 62 920 (шістдесят дві тисячі дев`ятсот двадцять) грн. 18 коп. та розподілу судових витрат - скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків на рівні облікової ставки НБУ в розмірі - 62 920 (шістдесят дві тисячі дев`ятсот двадцять) грн. 18 коп. - відмовити.

Здійснити перерозподіл судових витрат. 

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі - 1 106 (одна тисяча сто шість) грн. 38 коп..

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі - 933 (дев`ятсот тридцять три) грн. 08 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе