У х в а л а    
27 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 2-7964/11
 
провадження № 61-2767ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., 
 
розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від  18   грудня 2019 року у справі за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості,  
 
ВСТАНОВИВ:
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2011 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 04 жовтня 2007 року у розмірі 975 882 грн 32 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.
У серпні 2019 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з заявою про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання у цій справі.
 
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2019 року, яку залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від  18   грудня 2019 року, у задоволенні заяви ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні заяви ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що подана заява не містить обставини, які свідчать про поважність причин пропуску вказаного строку, оскільки з зазначеною заявою про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання у цій справі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду лише у серпні 2019 року, тобто майже через шість років після повернення виконавчих листів стягувачу.
 
05 лютого 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на касаційне оскарження вказаних вище судових рішень, оскільки згідно з відбитком календарного штемпеля на поштовому конверті подана 15 січня 2020 року.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).
 
Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Отже, питання про відмову у відкритті касаційного провадження у цій справі вирішується у порядку, визначеному ЦПК України (тут і далі у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, далі - ЦПК України).
 
У касаційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна», посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить оскаржені судові рішення скасувати, й  ухвалити нове судове рішення, яким заяву ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задовольнити.
 
Подана касаційна скарга не була прийнята касаційним судом до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження, оскільки у порушення вимог пункту 2 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги не додано документ, що підтверджує дату отримання копії оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції. 
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2020 року касаційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків. Зазначено строк виконання цієї ухвали, також роз`яснено наслідки у разі її невиконання.
 
На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 20 лютого 2020 року на адресу Верховного Суду надіслано копію запитуваного документа. 
 
Частинами першою та другою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
 
Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження судових рішень ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пропущено з поважних причин, вважаємо за можливе його поновити.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити з таких підстав.
 
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України як й пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачають, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у     відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.
 
Разом із цим, як зазначено у частині п`ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою та наведені в ній доводи не   дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.
 
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
На час звернення заявника до суду у серпні 2019 року із заявою про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку для пред`явлення їх до виконання діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року.
 
З огляду на зміст частини першої статті 11 Закону Закон України «Про виконавче провадження» строк пред`явлення виконавчого документа до виконання - це період часу, в межах якого стягувач має право пред`явити виконавчий документ до примусового виконання.
 
Відповідно до частини 12 Закону Закон України «Про виконавче провадження» стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.
 
У разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (частина перша статті 433 ЦПК України).
 
Суди встановили, що заявником не доведено поважності пропуску строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання.
 
Разом з цим, згідно з пунктом 10 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови поновити або продовжити пропущений процесуальний строк.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
 
Отже, касаційному оскарженню не підлягають ухвали, зазначені у пункті 10 частини першої статті 353 ЦПК України. 
 
За приписами пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Ураховуючи викладене, касаційна скарга ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у частині відмови поновити пропущений процесуальний строк не може бути прийнята до провадження, оскільки оскаржуване судове рішення в цій частині відмови, не підлягає касаційному оскарженню відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України.
 
Суди встановили, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2011 року, у встановленому законом порядку, набрало законної сили та судом було видано виконавчі листи у цій справі, які перебували на виконанні у відповідному відділі державної виконавчої служби.
30 липня 2013 року державним виконавцем Більчук О. А. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, однак постановою державного виконавця від 29 серпня 2013 року виконавчий документ було повернуто стягувачу.
Інших відомостей щодо місцезнаходження чи примусового виконання або відомостей разом з належними та допустимими доказами на підтвердження того, що виконавчі листи, видані судом, було втрачено, суду не було надано.
Із заявою про видачу дублікату та поновлення строку заявник звернувся лише у серпні 2019 року, тобто заявник шість років не цікавився станом виконавчого провадження.
У зв`язку з викладеним законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, про відсутність підстав для задоволення заяви про поновлення строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання, оскільки заявником не доведено поважності причин пропуску цього строку та жодних доказів суду не надано.
 
Разом з цим, обґрунтованим є висновок судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні вимоги про видачу дубліката виконавчого листа, оскільки доказів втрати оригіналу виконавчого листа суду не надано, й як встановлено судами попередніх інстанцій, матеріали справи таких доказів щодо втрати оригіналу виконавчого листа не містять. Не надано таких доказів й до суду касаційної інстанції.
 
Доводи касаційної скарги щодо втрати виконавчого документу відділом державної виконавчої служби, у зв`язку з чим було з об`єктивно незалежних від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підстав пропущено строк на його пред`явлення, судом не приймається до уваги, оскільки кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи й на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
 
Відповідно до підпункту 17.4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів у разі втрати виконавчого документа, суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
 
В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що викладено у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (провадження № 14-308цс19), згідно з яким якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, й суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.
 
Отже, враховуючи приписи підпункту 17.4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, відповідно до яких дублікат виконавчого листа може бути видано лише у разі звернення з відповідною заявою в межах строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, визнавши неповажними причини пропуску строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання, наведені заявником, суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви щодо видачі дублікатів виконавчих листів.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної  інстанцій не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що заборонено частиною першою статті 400 ЦПК України, та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого й те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
 
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга «ОТП Факторинг Україна» на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від  18 грудня 2019 року у частині відмови у видачі дублікатів виконавчих листів є необґрунтованою.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Клопотання товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення задовольнити. 
 
Поновити товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» строк на касаційне оскарження ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2019 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від  18   грудня 2019 року.
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від  18   грудня 2019 року у справі за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості відмовити.
 
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити заявникові.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                        О. М. Осіян

 
                                                                                                               О. В. Білоконь

 
                                                                                                                Н. Ю. Сакара