Дата документу 22.04.2020 Справа № 335/7275/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №335/7275/19               Головуючий у 1 інстанції Крамаренко І.А.
Провадження № 22-ц/807/1593/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
22 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 березня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , зацікавлені особи: Вознесенівський районний у місті Запоріжжя відділ реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, Регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області про оголошення особи померлою,-
В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, зацікавлені особи: Вознесенівський районний у місті Запоріжжя відділ реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, Регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області про оголошення особи померлою.
В заяві зазначав, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, раніше мешкав на окупованій території у м. Донецьк, за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з непередбаченими подіями на території Донецької області та у місті Донецьк, син заявника - ОСОБА_2 виїхав на тимчасове місце проживання до АР Крим.
ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 10 год. 30 хв. ОСОБА_2 вийшов з дому та не повернувся. З вказаного часу будь-яка інформація про його місцезнаходження відсутня. Враховуючі, що його син - ОСОБА_2 не мав друзів за місцем тимчасового проживання, не мав з собою паспорту, грошей та телефону, заявник припускає, що з ним трапився нещасний випадок і він міг загинути при невстановлених обставинах.
18 грудня 2014 року заявник звернувся до в.о. прокурора Орджонікідзевського району м. Запоріжжя з відповідною заявою про зникнення ОСОБА_2 , на підставі якої слідчим СВ Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області, 22 грудня 2014 року було розпочато досудове розслідування, відомості внесенні до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12014080060005669 від 22.12.2014, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 Кримінального Кодексу України (умисне вбивство).
29 грудня 2014 року сектором кримінальної поліції Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу ГУНП в Запорізькій області заведено оперативно-розшукову справу категорії «Розшук» № НОМЕР_1 та оголошено в державний розшук громадянина ОСОБА_2 , як особу, що безвісно зникла. Станом на ІНФОРМАЦІЯ_3 , місцезнаходження громадянина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 не відоме.
Крім того, на підставі його заяви Управлінням МВС РФ по м. Ялта, відділ поліції № 3 «Масандрівський» було заведено розшукову справу № 61410128 від 16.12.2014. Станом на 25.02.2016 місцезнаходження ОСОБА_2 , було не відоме.
На даний час кримінальне провадження № 12014080060005669 від 22.12.2014 розслідується слідчим відділом Головного управління національної поліції АР Крим та м. Севастополі, що підтверджується відповіддю головного управління національної поліції в автономній республіці Крим та м. Севастополі від 21.06.2019 №2333/100/06-2019.
На час зникнення ОСОБА_2 при собі він не мав паспорту, телефону, кредитних карток, що унеможливлює його проживання при будь-яких обставинах. Вказані обставини унеможливлювали йому перетинати кордон АР Крим, що може свідчити про його зникнення з 06.12.2014.
На даний час паспорт громадянина України НОМЕР_2 , виданий Калініським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області від 21.12.1999 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль LAND ROVER, державний номер НОМЕР_3 знаходиться у заявника.
Оголошення померлим ОСОБА_2 необхідно для оформлення управління майном, яке належить ОСОБА_2 та здійснювати інші дії, які має вчиняти ОСОБА_2 .
Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відомостей щодо ОСОБА_2 не надходило понад 3 років, ОСОБА_1 просив суд оголосити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померлим.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 березня 2020 року в задоволенні заяви відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в які посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати, ухвалити нове рішення, яким його заяву задовольнити.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , відносно якого ставиться питання про оголошення його померлим. (а.с.5)
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 ОСОБА_2 належить право власності на транспортний засіб Land Rover, р.н. НОМЕР_3 , яким на теперішній час користується заявник ОСОБА_1 .
Слідчим відділом ГУНП в АР КРИМ та м. Севастополі проводиться досудове розслідування кримінального провадження №12014080060005669 від 22.12.2014, правова кваліфікація ч.1 ст.115 КК України за фактом зникнення безвісті ОСОБА_2 на тимчасово окупованій території АР Крим, по якому проводиться досудове розслідування, що підтверджується інформацією від 21.06.2019 за №2333/100/06-2019, а також заявою ОСОБА_1 від 18.12.2014. (а.с.8-13).
З заяви ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 померлим, вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з непередбачуваними подіями на території Донецької області та м. Донецьк, його син ОСОБА_2 виїхав на тимчасове місце проживання до Криму. ІНФОРМАЦІЯ_2 близько о 10.30 год. ОСОБА_2 вийшов із дому та не повернувся. З вказаного часу будь-яка інформація про місцезнаходження його сина відсутня.
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що у ОСОБА_1 знаходяться документи його сина ОСОБА_2 , а саме: оригінал паспорта громадянина України, оригінал довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, кредитні картки.
За правилами ч.1 ст.46 ЦК України, фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Відповідно до частини 3 вказаної вище статті, фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті.
Згідно з частиною 4 вказаної вище статті, порядок оголошення фізичної особи померлою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.
Відповідно до ст.306 ЦПК України, у заяві про оголошення фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. 
Згідно п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" передбачено, що на відміну від факту смерті особи, який встановлюється судом за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин, громадянин може бути оголошений в судовому порядку померлим у разі встановлення обставин, зазначених у Цивільному кодексі України, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть громадянина, коли немає доказів про факт його смерті. У цих справах суд визнає днем смерті громадянина, оголошеного померлим, день його гаданої смерті, якщо він пропав без вісті за обставин, які загрожували смертю або давали підстави припускати його загибель від певного нещасного випадку, а в інших випадках днем смерті вважається день набрання законної сили рішення суду про оголошення громадянина померлим.
Оголошення фізичної особи померлою - це ствердження судовим рішенням припущення про смерть даної особи, тобто констатація високого ступеня ймовірності смерті.
Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.
Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).
Колегією суддів встановлено, що заявником не доведено обставин та не надано об`єктивних даних, які б давали суду беззаперечні підстави зробити вірогідне припущення про смерть громадянина ОСОБА_2 , а сама по собі відсутність відомостей про місце перебування фізичної особи протягом трьох років у зареєстрованому місці його проживання чи фактичному місці проживанні, а також наявність у батька його паспортного документу, не може бути підставою для оголошення цієї фізичної особи померлою.
Крім того, на думку колегії суддів, визнання особи померлою є крайньою мірою, передчасно обраним заявниками способом захисту своїх прав, та потребує встановлення всіх об`єктивних обставин, що стали передумовою для такого звернення, з метою уникнення в подальшому негативних наслідків щодо переходу майнових прав особи, оголошеної померлою, у разі її появи.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника з мотивами, викладеними в оскаржуваному судовому рішенні щодо відмови у задоволенні заяви, які судом належним чином обґрунтовані та узгоджуються з нормами матеріального права та процесуального законодавства України.
Колегією суддів, під час перегляду справи в апеляційному порядку, не були встановлені передбачені законодавством обставини для визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померлим.
Частиною 4 ст.10 ЦПК України та ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Тому, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням заявником обставин справи та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були належним чином оцінені надані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається заявник у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 березня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 28 квітня 2020 року.

Головуючий

Судді: