П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

10 червня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/3071/19	
Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді – доповідача 	Кравця О.О.	
судді –	Домусчі С. Д.	
судді – за участю секретаря	Коваля М.П. Сторчака О.О.	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області на рішення  Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року по справі № 400/3071/19 прийнятого в порядку письмового провадження у складі судді Гордієнко Т.О. за адміністративним позовом Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення штрафу та за зустрічним адміністративним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області про визнання протиправними та скасування рішень ,-

ВСТАНОВИВ:

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ:

23.09.2019 р. В.о. начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1  в якому просив стягнути з відповідача 6783грн. 
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до Головного управління Держпродспоживслужби у Миколаївській області про визнання протиправними і скасування рішення № 000018 від 06.08.2019 та рішення № 000019 від 06.08.2019.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року адміністративний позов Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області був задоволений частково, стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до державного бюджету штраф за порушення законодавства про рекламу в сумі 1700,00 грн. (одна тисяча сімсот гривень), у  задоволенні решти позовних вимог Головного управління Держпродспоживслужби у Миколаївській області про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 штрафу у сумі 5083,00 грн. – відмовлено .
Зустрічний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 був  задоволений частково, визнано  протиправним і скасувати рішення від 06.08.2019 року № 000019,  в задоволенні решти позову – відмовлено, стягнуто з бюджетних асигнувань Головного управління Держпродспоживслужби у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 575,53 грн. (п`ятсот п`ятдесят п`ять гривень 53 коп.

II.          КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ , УЗАГАЛЬНЕНІ  ДОВОДИ АПЕЛЯНТА ТА ІНШИХ  УЧАСНИКІВ АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Не погоджуючись з рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року, В.о. начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом 1-ї інстанції було порушено норми матеріального  та процесуального права просив ухвалити нове рішення, яким скасувати частково рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2020  в частині задоволення зустрічного позову фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 та задовольнити позовні вимоги Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області в повному обсязі. 
Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що ч.7 ст. 27 Закону України «Про рекламу» формує окремий склад правопорушення для рекламодавця. Відповідальність рекламодавця визначена ч.6 та ч.7 ст. 27 цього Закону безпосередньо не стосується виявлених правопорушень Головним управлінням, у зовнішній рекламі рекламодавця за ч.5 ст.8 Закону України «Про рекламу», в частині: не вміщення в рекламі відомостей про дату початку і закінчення знижки цін на продукцію, а також нормам ч.1 ст. 7 Закону порушення принципу реклами щодо її законності (в розрізі анти дискримінаційного законодавства), оскільки Головним управлінням до Відповідача за первісним позовом не було застосовано штрафні санкції за п.1 ч.2 ст. 27 даного Закону недотримання встановлених вимог щодо змісту реклами та у задоволенні розповсюдження реклами, в якій не дотримано встановлені законом вимоги щодо її змісту.   
08.04.2020 р. представник відповідача надав Відзив на апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області, у якому просив рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області без задоволення.

III.          ПРОЦЕДУРА АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ: 

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2020 року розгляд справи призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції на 10.06.20 р. о 14:00 год..
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст.124 -127 КАС України,представники сторін до судового засідання з`явились .
Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав 

IV.          ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Судом 1-ої інстанції було встановлено, що 25.03.2019 службовою особою Управління складено протокол про порушення законодавство про рекламу № 000003, а саме шляхом здійснення фотофіксації встановлено факт рекламування зовнішньої реклами мережі магазинів “PaIIadio” з ознаками невідповідності вимогам чинного законодавства.
01.04.2019 прийнято ГУ Держпродспоживслужби в Миколаївській області Рішення № 000002  про початок розгляду справи про порушення законодавства про рекламу.
25.04.2019 Управлінням було надіслано вимогу ФОП ОСОБА_1 про надання документів на виготовлення реклами, підписаного замовником та виробником макету  реклами, документи, що визначають вартість виготовленої реклами, свідоцтва платника податку рекламодавця, витяг з ЄДР особи підприємця/юридичної особи - виробника реклами, свідоцтво платника податку виробника зазначеної реклами.
Цей лист був надісланий за адресою реєстрації ФОП ОСОБА_1 :                                                                      АДРЕСА_1 , але повернувся без вручення адресату з вказівкою пошти “за закінченням терміну зберігання”.
У протоколі № 000022 про порушення законодавства про рекламу від 30.05.2019 зазначено, що дії рекламодавця з ухилення від отримання документів, надісланих на його адресу, мають наслідком неподання рекламодавцем управлінню запитаної інформації про вартість виготовлення визначеної реклами, що унеможливлює визначення управлінням вартості розповсюдженої зазначеної реклами. Відповідно до ч.6 ст.27 “Про рекламу” на рекламодавців накладається штраф у сумі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
02.07.2019 ФОП ОСОБА_1 надіслано запрошення на розгляд справи про порушення законодавства про рекламу рекламодавцем на 06.08.2019 о 14-00г., яке було отримано 10.07.2019, що підтверджується повідомлення про вручення поштового відправлення. В цьому листі зазначено, що Управлінням здійснюється провадження у справ про порушення законодавства про рекламу щодо оприлюднення в березні поточного року на спеціальній конструкції зовнішньої реклами мережі магазинів “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”. Зміст реклами має ознаки невідповідності вимогам законодавства про рекламу та антидискримінаційного законодавства. Також повідомлено, що в разі відсутності або ненадходження обґрунтованого клопотання про відкладення розгляду справи, справу буде розглянуто без її участі.
ФОП ОСОБА_1 своїм правом не скористалась. Не з`явилась на розгляд справи, не надала будь-яких документів на спростування доводів Управління, зазначених у запрошенні стосовно порушення нею законодавства про рекламу. 
Лист від 25.04.2019 ФОП ОСОБА_1 не отримувала, але після отримання запрошення на розгляд справи від 02.07.2019 могла надати документи, оскільки її було повідомлено про розгляд Управлінням справи стосовно порушення нею законодавства про рекламу.
Протоколом засідання стосовно справи про порушення законодавства про рекламу № 000021 від 06.08.2019 встановлено, що ФОП   ОСОБА_1 не з`явилась, тому за неподання інформації щодо вартості виготовлення оприлюдненої реклами, відповідно до норм, визначених ч.6 ст.27 Закону України “ Про рекламу” та за порушення ч.7 ст.27 Закону України “ Про рекламу” за неможливість встановлення вартості розповсюдженої реклами накласти на рекламодавця штраф.
Рішенням № 000018 від 06.08.2019 встановлено факт неподання інформації про вартість виготовлення оприлюдненої зовнішньої реклами мережі магазинів “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” під умовною назвою “На всю мебель до-60%” на спеціальній конструкції АДРЕСА_2 , всупереч обов`язку, встановленому ч.2 ст.26 Закону України “ Про рекламу”, щодо надання рекламодавцем на вимогу органів державної влади, на які згідно із законом покладено контроль за дотриманням вимог законодавства про рекламу, інформації, необхідної для здійснення ними повноважень щодо контролю та керуючись ст.27 Закону України “ Про рекламу” накладено штраф в сумі 1700грн.
Рішенням № 000019 від 06.08.2019 про накладання штрафу за порушення законодавства про рекламу встановлено факт неможливості встановлення вартості розповсюдженої зовнішньої реклами мережі магазинів “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” під умовною назвою “На всю мебель до-60%” на спеціальній конструкції АДРЕСА_2 , з причин неподання її рекламодавцем ФОП ОСОБА_1 відповідної інформації про вартість виготовлення визначеної реклами, тому застосовано штраф в сумі 5083грн.                    

V.  РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ОЦІНКА СУДУ 
(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин):

Згідно ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. 
Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає  Закон України, від 05.04.2007,  № 877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності"(надалі – Закон № 877-V), дія цього Закону поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності та не поширюється на відносини, що виникають під час здійснення заходів валютного контролю, митного контролю на кордоні, державного експортного контролю, контролю за дотриманням бюджетного законодавства, банківського нагляду, державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції, державного нагляду (контролю) в галузі телебачення і радіомовлення(ст.2 Закону № 877-V) .
Згідно ч.1,2,3,7,8,9,11,15 ст.4 Закону № 877-V державний нагляд (контроль) здійснюється за місцем провадження господарської діяльності суб`єкта господарювання або його відокремлених підрозділів, або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених законом. 
У разі якщо суб`єкт господарювання на відповідний плановий період включений до планів здійснення заходів державного нагляду (контролю) одночасно кількох органів державного нагляду (контролю), відповідні планові заходи здійснюються органами державного нагляду (контролю) комплексно - одночасно всіма органами державного нагляду (контролю), до планів здійснення заходів державного нагляду (контролю) яких включено суб`єкта господарювання.
Планові та позапланові заходи здійснюються в робочий час суб`єкта господарювання, встановлений його правилами внутрішнього трудового розпорядку. 
У разі якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів допускають неоднозначне (множинне) трактування прав і обов`язків суб`єкта господарювання або повноважень органу державного нагляду (контролю), така норма трактується в інтересах суб`єкта господарювання.
Органи державного нагляду (контролю) та суб`єкти господарювання мають право фіксувати процес здійснення планового або позапланового заходу чи кожну окрему дію засобами аудіо- та відеотехніки, не перешкоджаючи здійсненню такого заходу. 
Невиконання приписів, розпоряджень та інших розпорядчих документів органу державного нагляду (контролю) тягне за собою застосування штрафних санкцій до суб`єкта господарювання згідно із законом. 
Плановий чи позаплановий захід щодо суб`єкта господарювання - юридичної особи має здійснюватися у присутності керівника або особи, уповноваженої керівником. Плановий чи позаплановий захід щодо фізичної особи - підприємця має здійснюватися за його присутності або за присутності уповноваженої ним особи.
Перед початком здійснення державного нагляду (контролю) посадова особа органу державного нагляду (контролю) вносить запис до журналу реєстрації заходів державного нагляду (контролю) (за наявності такого журналу у суб`єкта господарювання). 
При здійсненні заходів державного нагляду (контролю) посадові особи органів державного нагляду (контролю) зобов`язані використовувати виключно уніфіковані форми актів. 
Згідно ч.1 ст.5 Закону № 877-V планові заходи здійснюються відповідно до річних планів, що затверджуються органом державного нагляду (контролю) не пізніше 1 грудня року, що передує плановому. Внесення змін до річних планів здійснення заходів державного нагляду (контролю) не допускається, крім випадків зміни найменування суб`єкта господарювання та виправлення технічних помилок.
Плановим періодом вважається рік, який обчислюється з 1 січня по 31 грудня планового року.
Плани здійснення заходів державного нагляду (контролю) на наступний плановий період повинні містити дати початку кожного планового заходу державного нагляду (контролю) та строки їх здійснення.
Протягом планового періоду здійснення більш як одного планового заходу державного нагляду (контролю) щодо одного суб`єкта господарювання одним і тим самим органом державного нагляду (контролю) не допускається.
Органи державного нагляду (контролю) щороку визначають перелік суб`єктів господарювання, які підлягають плановим заходам державного нагляду (контролю) у плановому періоді, та не пізніше 15 жовтня року, що передує плановому, забезпечують внесення відомостей про таких суб`єктів господарювання до інтегрованої автоматизованої системи державного нагляду (контролю) для автоматичного виявлення нею суб`єктів господарювання, які підлягають комплексним плановим заходам державного нагляду (контролю).
Згідно ч.1-3 ст.6 Закону № 877-V підставами для здійснення позапланових заходів є:
подання суб`єктом господарювання письмової заяви до відповідного органу державного нагляду (контролю) про здійснення заходу державного нагляду (контролю) за його бажанням;
виявлення та підтвердження недостовірності даних, заявлених суб`єктом господарювання у документі обов`язкової звітності, крім випадків, коли суб`єкт господарювання протягом місяця з дня первинного подання повторно подав такий документ з уточненими достовірними даними або якщо недостовірність даних є результатом очевидної описки чи арифметичної помилки, яка не впливає на зміст поданої звітності. У разі виявлення органом державного нагляду (контролю) помилки у документі обов`язкової звітності він упродовж десяти робочих днів зобов`язаний повідомити суб`єкта господарювання про необхідність її виправлення у строк до п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення. Невиправлення помилки у встановлений строк є підставою для проведення позапланового заходу;
перевірка виконання суб`єктом господарювання приписів, розпоряджень або інших розпорядчих документів щодо усунення порушень вимог законодавства, виданих за результатами проведення попереднього заходу органом державного нагляду (контролю);
звернення фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави, з додаванням документів чи їх копій, що підтверджують такі порушення (за наявності). Позаплановий захід у такому разі здійснюється виключно за погодженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу.
У такому разі перед початком здійснення позапланового заходу державного нагляду (контролю) посадові особи органів державного нагляду (контролю) зобов`язані пред`явити керівнику чи уповноваженій особі суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу, фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі, крім документів, передбачених цим Законом, додатково копію погодження центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу на проведення такої перевірки. Суб`єкти господарювання мають право не допускати посадових осіб органу державного нагляду (контролю) до здійснення заходів державного нагляду (контролю), якщо вони не пред`явили документи, передбачені цим абзацом;
неподання суб`єктом господарювання документів обов`язкової звітності за два звітні періоди підряд без поважних причин або без надання письмових пояснень про причини, що перешкоджали поданню таких документів;
доручення Прем`єр-міністра України про перевірку суб`єктів господарювання у відповідній сфері у зв`язку з виявленими системними порушеннями та/або настанням події, що має значний негативний вплив на права, законні інтереси, життя та здоров`я людини, захист навколишнього природного середовища та забезпечення безпеки держави;
настання аварії, смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку або професійного захворювання, що було пов`язано з діяльністю суб`єкта господарювання.
Під час проведення позапланового заходу з`ясовуються лише ті питання, необхідність перевірки яких стала підставою для здійснення цього заходу, з обов`язковим зазначенням цих питань у посвідченні (направленні) на проведення заходу державного нагляду (контролю).
Фізичні особи, які подали безпідставне звернення про порушення суб`єктом господарювання вимог законодавства, несуть відповідальність, передбачену законом. Повторне проведення позапланових заходів державного нагляду (контролю) за тим самим фактом (фактами), що був (були) підставою для проведеного позапланового заходу державного нагляду (контролю), забороняється.
Проведення позапланових заходів з інших підстав, крім передбачених цією статтею, забороняється, крім позапланових заходів, передбачених частиною четвертою статті 2 цього Закону.
Суб`єкт господарювання повинен ознайомитися з підставою проведення позапланового заходу з наданням йому копії відповідного посвідчення (направлення) на проведення заходу державного нагляду (контролю). 
Згідно ч.1-2 ст.7  Закону № 877-V для здійснення планового або позапланового заходу орган державного нагляду (контролю) видає наказ (рішення, розпорядження), який має містити найменування суб`єкта господарювання, щодо якого буде здійснюватися захід, та предмет перевірки. 
На підставі наказу (рішення, розпорядження) оформляється посвідчення (направлення) на проведення заходу державного нагляду (контролю), яке підписується керівником органу державного нагляду (контролю) (головою державного колегіального органу) або його заступником (членом державного колегіального органу) із зазначенням прізвища, ім`я та по батькові і засвідчується печаткою.
Згідно ч.6 ст.7  Закону № 877-V за результатами здійснення планового або позапланового заходу посадова особа органу державного нагляду (контролю) складає акт, який повинен містити такі відомості: 
дату складення акта; 
тип заходу (плановий або позаплановий); 
форма заходу (перевірка, ревізія, обстеження, огляд тощо); 
предмет державного нагляду (контролю); 
найменування органу державного нагляду (контролю), а також посаду, прізвище, ім`я та по батькові посадової особи, яка здійснила захід; 
найменування юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи - підприємця, щодо діяльності яких здійснювався захід. 
Посадова особа органу державного нагляду (контролю) зазначає в акті стан виконання вимог законодавства суб`єктом господарювання, а в разі невиконання - детальний опис виявленого порушення з посиланням на відповідну вимогу законодавства. 
В останній день перевірки два примірники акта підписуються посадовими особами органу державного нагляду (контролю), які здійснювали захід, та суб`єктом господарювання або уповноваженою ним особою, якщо інше не передбачено законом. 
Якщо суб`єкт господарювання не погоджується з актом, він підписує акт із зауваженнями. 
Зауваження суб`єкта господарювання щодо здійснення державного нагляду (контролю) є невід`ємною частиною акта органу державного нагляду (контролю). 
У разі відмови суб`єкта господарювання підписати акт посадова особа органу державного нагляду (контролю) вносить до такого акта відповідний запис. 
Один примірник акта вручається керівнику чи уповноваженій особі суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу, фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі в останній день заходу державного нагляду (контролю), а другий зберігається в органі державного нагляду (контролю).
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України від 03.07.1996,  № 270/96-ВР “ Про рекламу”( надалі – Закон № 270/96-ВР ) цей Закон регулює відносини, пов`язані з виробництвом, розповсюдженням та споживанням реклами на території України.
Відповідно до ст. 1 Закону № 270/96-ВР зовнішня реклама - реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях - рекламоносіях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг.
Внутрішня реклама - реклама, що розміщується всередині будинків, споруд, у тому числі в кінотеатрах і театрах під час, до і після демонстрації кінофільмів та вистав, концертів, а також під час спортивних змагань, що проходять у закритих приміщеннях, крім місць торгівлі (у тому числі буфетів, кіосків, яток), де може розміщуватись інформація про товари, що безпосередньо в цих місцях продаються.                              
У свою чергу, реклама - інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару.
Частиною третьою ст. 7 Закону № 270/96-ВР визначено, що реклама не повинна містити інформації або зображень, які порушують етичні, гуманістичні, моральні норми, нехтують правилами пристойності.                              
За приписами ч. 1 ст. 8 Закону № 270/96-ВР у рекламі забороняється, зокрема, вміщувати твердження, які є дискримінаційними за ознаками походження людини, її соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, освіти, політичних поглядів, ставлення до релігії, за мовними ознаками, родом і характером занять, місцем проживання, а також такі, що дискредитують товари інших осіб.
Відповідно до ч.1 ст.26 Закону № 270/96-ВР контроль за дотриманням законодавства України про рекламу здійснюють у межах своїх повноважень: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів - щодо захисту прав споживачів реклами. На вимогу органів державної влади, на які згідно із законом покладено контроль за дотриманням вимог законодавства про рекламу, рекламодавці, виробники та розповсюджувачі реклами зобов`язані надавати документи, усні та/або письмові пояснення, відео- та звукозаписи, а також іншу інформацію, необхідну для здійснення ними повноважень щодо контролю.
Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону на вимогу органів державної влади, на які згідно із законом покладено контроль за дотриманням вимог законодавства про рекламу, рекламодавці, виробники та розповсюджувачі реклами зобов`язані надавати документи, усні та/або письмові пояснення, відео - та звукозаписи, а також іншу інформацію, необхідну для здійснення ними повноважень щодо контролю.
Згідно з ч.1,6,7 ст.27 Закону № 270/96-ВР особи, винні у порушенні законодавства про рекламу, несуть дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність відповідно до закону.
За неподання або подання завідомо недостовірної інформації щодо вартості розповсюдженої реклами та/або виготовлення реклами та/або вартості розповсюдження реклами центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, необхідної для здійснення ними передбачених цим Законом повноважень, на рекламодавців, виробників реклами та розповсюджувачів реклами накладається штраф у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
У разі неможливості встановлення вартості реклами, розповсюдженої з порушенням вимог цього Закону, на рекламодавців та розповсюджувачів реклами рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, накладається штраф у розмірі до 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Питання накладення уповноваженими особами Держпродспоживслужби та її територіальних органів в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - територіальні органи) штрафів на рекламодавців, виробників і розповсюджувачів реклами за порушення законодавства про рекламу (крім штрафів, накладення яких належить виключно до компетенції Антимонопольного комітету і регулюється законодавством з питань авторського права та суміжних прав) регулюються Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу, затвердженого   Постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 року № 693   (надалі - Порядок № 693).
Відповідно до п. 2 Порядку № 693 у разі неможливості встановлення вартості реклами, розповсюдженої з порушенням вимог законодавства про рекламу, на рекламодавців і розповсюджувачів реклами накладається штраф у розмірі до 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Вказана норма кореспондується також з ч. 7 ст. 27 Закону № 270/96-ВР.                              
Пунктом 8 Порядку № 693 передбачено, що накладати штрафи на рекламодавців, виробників та розповсюджувачів реклами мають право Голова Держспоживінспекції , його заступники, начальники територіальних органів Держспоживінспекції та їх заступники.                              
Згідно з п. 9 Порядку № 693 підставою для розгляду справи про порушення законодавства про рекламу (далі - справа) є відповідний протокол, складений уповноваженою посадовою особою Антимонопольного комітету, Національної ради з питань телебачення і радіомовлення, Мінфіну, НКЦПФР або Держспоживінспекції та її територіальних органів.
У відповідності до п.10 Порядку № 693 протокол про порушення законодавства про рекламу подається Держспоживінспекції або її територіальним органам за місцем вчинення порушення. Протокол розглядається у місячний строк.
Пунктом 11 Порядку № 693 визначено, що за наявності ознак порушення законодавства про рекламу приймається рішення про початок розгляду справи.                              
Пунктом 12 Порядку № 693 визначено, що справа розглядається у місячний строк з дня прийняття рішення про початок її розгляду.
До строку розгляду справи не зараховується час на отримання необхідних доказів і проведення експертизи.
Строк розгляду справи може бути продовжений Головою Держспоживінспекції , його заступниками, начальниками територіальних органів Держспоживінспекції, їх заступниками не більше ніж на три місяці.
Також, п. 13 Порядку № 693 визначено, що посадові особи Держспоживінспекції та її територіальних органів, які розглядають справу:                              перевіряють відповідність реклами вимогам законодавства до змісту та достовірності реклами, порядку її виготовлення і розповсюдження; отримують документи, усні чи письмові пояснення, відео- та звукозаписи, а також іншу інформацію, що стосується порушень законодавства про рекламу; готують попередні висновки і вносять їх на розгляд Голови Держспоживінспекції, його заступників, начальників територіальних органів Держспоживінспекції, їх заступників.
Держспоживінспекція та її територіальні органи повідомляють рекламодавців, виробників та розповсюджувачів реклами про розгляд справи не пізніш як за три дні до дати розгляду, а у невідкладних випадках - не пізніш як за один день (п. 14 Порядку № 693).
З метою з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, Головою Держспоживінспекції, начальниками територіальних органів Держспоживінспекції, їх заступниками може бути призначена експертиза (п. 15 Порядку № 693).                              
За результатами розгляду справи приймається рішення, що оформляється у двох примірниках, один з яких залишається у Держспоживінспекції або її територіальному органі, другий - у 10-денний строк надсилається особі, стосовно якої було прийнято рішення, або видається її представникові під розписку (п. 18 Порядку № 693).
Виходячи з системного аналізу положень   статті 26 Закону України «Про рекламу», пунктів 9, 11, 18 Порядку № 693, у провадженні у справах про порушення законодавства про рекламу оформлюються процесуальні документи протокол про порушення законодавства про рекламу, рішення про початок розгляду справи за ознаками порушення законодавства про рекламу, протокол засідання та рішення про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу.                              
Водночас, виявлення ознак порушення законодавства про рекламу   Закон України «Про рекламу»   не пов`язує з проведенням перевірок чи інших спеціальних заходів контролю, оформлення направлень на перевірку, повідомлень про перевірку, актів перевірок законодавством про рекламу не передбачено.
Відповідно до ч.3 ст.26 Закону № 270/96-ВР рекламодавці, виробники та розповсюджувачі реклами під час розгляду питання про порушення цього Закону мають право: бути присутніми на засіданні державного органу під час розгляду питання про порушення ними цього Закону; подавати необхідні документи, давати пояснення; отримувати копію протоколу засідання та рішення державного органу, прийнятого щодо них; оскаржувати дії чи бездіяльність зазначеного державного органу та його посадових осіб до суду.
Відповідно до Стандарту організацій України "Недискримінаційна реклама за ознакою статі" (СОУ НОМЕР_1 -002-2011), що зареєстрований Державним підприємством «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості (ДП УкрДНЦ)», який зареєстрований 30.07.2012 року № 3259575212249, передбачено, зокрема: п. 5.2.2 забороняється пропагування у рекламі культу насильства і жорстокості, розповсюдження порнографії та інформації, що принижує людську гідність і завдає шкоди моральному добробуту дитини; п. 5.2.4 варто уважно підходити до використання відомих та авторитетних особистостей з метою рекламування продукції, послуг тощо, оскільки це може сприяти створенню помилкового враження щодо соціальних та гендерних стереотипів у соціалізації дитини. Використання відомих особистостей може посилювати стереотипи, засновані на висловлених особистих схваленнях, певних ідеях, реальному досвіді і переконаннях, які, однак, можуть не відповідати позитивним нормам та суспільним очікуванням; п. 5.2.7 реклама не повинна включати заяви та візуальні презентації, які можуть негативно впливати або порушувати норми суспільної культури і моралі, що вважаються загальновизнаними більшістю споживачів (читачів, глядачів, покупців, відвідувачів тощо) рекламного продукту у даному суспільстві; п. 5.2.8 реклама вважається дискримінаційною за ознакою статі та порушує добросовісну маркетингову практику, якщо: а) реклама зображує чи описує жінку або чоловіка як прикрасу чи сексуальний об`єкт, включає натяки на статеві стосунки та сексуальність людей, які нічим не пов`язані з рекламованим продуктом, та не мають прямих асоціацій зі споживанням рекламованого продукту, товару, послуг тощо; порушення посилюється, якщо сексуальність людини зображується чи описується принизливо, зневажливо, наклепницьким чином (для людської гідності) через мову, позування, вербальні або невербальні натяки тощо); б) реклама вважається дискримінаційною за ознакою статі та порушує добросовісну маркетингову практику, якщо вона стверджує або натякає, що роль однієї статі у соціальному, економічному і культурному житті нижча, ніж іншої; п. 5.2.9 реклама не вважається дискримінаційною за ознакою статі та не порушує належної добросовісної рекламної та маркетингової практики, коли вона зображує оголене людське тіло чи умовно вдягнених людей, якщо це пов`язано з рекламованим продуктом, має прямі асоціацій зі споживанням рекламованого продукту, товару, послуг тощо, відповідає чинному законодавству, та не принижує людської гідності, не порушує норм суспільної культури та моралі, які вважаються загальновизнаними більшістю споживачів (читачів, глядачів, покупців, відвідувачів тощо) рекламного продукту у даному суспільстві. 
В сфері застосування вищезазначених стандартів зазначено, що цей Стандарт поширюється на різні види, форми та засоби реклами, у тому числі засоби масової інформації, які впливають на формування суспільного ставлення та моделей соціо - економічних відносин та цей Стандарт призначено для органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, які розробляють, експортують, перевіряють чи застосовують стандарти. 
Відповідно до п. 20 ч. 1   ст. 1 Закону України від 05.06.2014,  № 1315-VII «Про стандартизацію»(надалі – Закон № 1315-VII), стандарт - нормативний документ, заснований на консенсусі, прийнятий визнаним органом, що встановлює для загального і неодноразового використання правила, настанови або характеристики щодо діяльності чи її результатів, та спрямований на досягнення оптимального ступеня впорядкованості в певній сфері. 
Згідно з ч. 2   ст. 23 Закону № 1315-VII    національні стандарти та кодекси усталеної практики застосовуються на добровільній основі, крім випадків, якщо обов`язковість їх застосування встановлена нормативно-правовими актами. 
Відповідно до частини 1, 2   статті 15 Господарського кодексу України, у сфері господарювання застосовуються технічні регламенти, стандарти, кодекси усталеної практики та технічні умови. 
Застосування стандартів, кодексів усталеної практики чи їх окремих положень є обов`язковим для: суб`єктів господарювання, якщо обов`язковість застосування стандартів чи кодексів усталеної практики установлено нормативно-правовими актами; учасників угоди (контракту) щодо розроблення, виготовлення чи постачання продукції, якщо в ній (ньому) є посилання на певні стандарти чи кодекси усталеної практики; виробника чи постачальника продукції, якщо він склав декларацію про відповідність продукції певним стандартам чи застосував позначення цих стандартів у її маркуванні. 
Згідно ст.2 Закону України, від 05.04.2007,  № 877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" (надалі – Закон  № 877-V )дія цього Закону поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності. 
Згідно ч.2 ст.12 Закону  № 877-V , у разі застосування санкцій за порушення вимог законодавства, зокрема, якщо законом передбачаються мінімальні та максимальні розміри санкцій, враховується принцип пропорційності порушення і покарання. Санкція, що застосовується до суб`єкта господарювання при першому порушенні, не може бути вищою за мінімальну санкцію, передбачену відповідним законом. 
Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суд  при вирішенні справи керується принципом верховенства права,  відповідно до якого зокрема людина,  її права  та  свободи визнаються    найвищими   цінностями   та   визначають   зміст   і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип  з  урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. 
Європейська Конвенція про захист  прав людини та основоположних  свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція)  , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР  від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України  є частиною національного законодавства.
Згідно ч.1  ст.6 Конвенції  , кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 
Згідно статті 1 Першого протоколу  до Конвенції , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Отже, вищевказана норма  гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Крім того, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі "Наталія Михайленко проти України (пункт 32). 
Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Колишній Король Греції та інші проти Греції" (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).
Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії"(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та  п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року  ).
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskalv. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pincv. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelasv. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pincv. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashiv. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgov. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).
Цей принцип"належного урядування", зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).
При визначенні того, чи є втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд враховує, що за державами - учасницями Конвенції залишається певна свобода розсуду (див. Серед багатьох джерел вищезазначене Рішення у справі W. проти Сполученого Королівства. Серія A, т. 121, с. 27, п. 60 "b" і "d").
Однак, дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).
Для того, щоб національне законодавство відповідало вимогам   Конвенції, воно має гарантувати засіб правового захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно законодавство має достатньо чітко визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам влади, та порядок її реалізації (див. рішення у справі «Гіллан та Квінтон проти Сполученого Королівства» (Gillan and Quinton v. The United Kingdom), заява № 4158/05, п. 77, ECHR 2010 (витяги), з подальшими посиланнями)(див.п.67 рішення у справі «Котій проти України»   (Заява № 28718/09) від5 березня 2015).
Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновку суду першої  інстанції

Як встановлено судом 1-ої інстанції, розміщена реклама не відповідає  частині 5 ст.8 Закону України “ Про рекламу”, оскільки не містить відомостей про дату початку і закінчення знижки цін на продукцію, але  порушення принципу законності в розрізі антидискримінаційного законодавства та частині 1 ст.7 Закону України “ Про рекламу”,з чим погоджується суд апеляційної інстанції - не доведено контролюючим органом належними ,достатніми ,достовірними та допустимими доказами, так як   підтверджується тільки експертним висновком ГО “ Українська Асоціація маркетингу ” від 07.05.2019, який  носить рекомендаційний характер та не є належним доказом відповідно до ч.6,7 ст.101 та ст.108 КАС України , так як  не містить зазначення про те, що спеціалісти, які зробили відповідні висновки, попереджалися (були обізнані) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок , а тому не відповідає критеріям належності та допустимості доказу в адміністративній справі та  обґрунтовано не був  прийнятий  до уваги  судом1-ої інстанції.
Апеляційний суд вважає, що неподання рекламодавцем управлінню запитаної інформації про вартість реклами (ч.6 ст.27 Закону № 270/96-ВР) одночасно  спричинило неможливість встановлення вартості реклами, розповсюдженої з порушенням вимог Закону № 270/96-ВР виготовлення визначеної реклами, тобто фактично відбувся один факт бездіяльності суб`єкту господарювання, оцінюючи який в межах дискреційних повноважень та  додержуючись  принципу неможливості подвійного притягнення до одного ж самого виду юридичної відповідальності особи, яка скоїла правопорушення, встановлений ст. 61 Конституції України, та принципу пропорційності порушення і покарання, в порядку ч.2 ст.12 Закону № 877-V, контролюючий орган, мав застосовувати  до суб`єкта господарювання при першому порушенні мінімальну санкцію, передбачену відповідним законом , а саме ч.6 ст.27 Закону № 270/96-ВР. 
Правопорушення щодо не вміщення ФОП ОСОБА_1  в рекламі відомостей про дату початку і закінчення знижки цін на продукцію не було підставою для прийняття рішення № 000019 від 06.08.2019, у резолютивній частинні якого наявне посилання про притягнення до відповідальності за його скоєння   – тому посилання на вказану обставину апелянтом є необґрунтованим .  
Крім того, невиконання Головним управлінням Держпродспоживслужби в Миколаївській області вимог Закону № 877-V щодо  здійснення планового або позапланового заходу орган державного нагляду (контролю) , у тому числі , відсутність  наказу (рішення, розпорядження), який має містити найменування суб`єкта господарювання, щодо якого буде здійснюватися захід, та предмет перевірки, відсутність посвідчення (направлення) на проведення заходу державного нагляду (контролю), відсутність акту перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої, а рішення, прийняте внаслідок протиправної перевірки має  бути скасоване.
Нарахування безпідставної штрафної санкції за порушення законодавства про рекламу  становило  порушення вимог ст.19 Конституції України та ст.1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист  прав людини та основоположних  свобод  , та доводить протиправність прийнятого рішення державного  органу  , який  не дотримується своїх власних процедур, та  не повинен мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.
Таким чином ,суд апеляційної інстанції, враховуючи межі апеляційного розгляду,  погоджується із висновком суду 1-ої інстанції, що Управлінням не доведено суду, що ФОП ОСОБА_1 допустила правопорушення передбачене ч.7 ст.27 Закону України “ Про рекламу”, тому рішення № 000019 від 06.08.2019 належить скасувати, а у позові Управління про стягнення з ФОП ОСОБА_1 штрафу в сумі 5083 грн. необхідно відмовити.

(2) Висновки апеляційного суду: 

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і апеляційним судом відхиляються за необґрунтованістю.
Судом 1-ої інстанції повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладених у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, правильно застосовані  та додержані  норми  матеріального та  процесуального права , справу розглянуто повноважним складом суду, суд не приймав рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі , судове рішення  прийнятне та підписано суддею  , який зазначений у судовому рішенні 
Апеляційний суд доходить до висновку про відсутність підстав для  задоволення апеляційної скарги  та зміни або скасування  рішення суду 1-ої інстанції  та відсутність підстав для зміни розподілу судових витрат.
Керуючись ст.8,19,55 Конституції України, ст. 1 Першого  протоколу  Європейської Конвенції про захист  прав людини та основоположних  свобод від 04.11.1950 року, ст. 3, 6, 7, 139, 242, 271, 272, 286, 292, 308, ч.1 ст.315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області – залишити без задоволення , а рішення  Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року –  без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття , та може бути, у разі відповідності  вимогам  ст.328 КАС України, оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду  протягом 30-ти днів  

Повне рішення складене та підписане 11.06.2020 року

Головуючий суддя 	 	Кравець О.О.	
Судді	    	Коваль М.П.   Домусчі С.Д.