ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4100/20 Справа № 174/463/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Борцова А. А. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючого - судді Деркач Н.М.,
               суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
               при секретарі Лященко С.Г.,

       розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2019 року по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
В С Т А Н О В И В:
       У травні 2019 року АТ КБ “ПриватБанк” звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 17 192,19 грн.
       В обґрунтування позовних вимог АТ КБ “ПриватБанк” посилалося на те, що відповідачка звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 18.02.2008 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею і банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить її підпис в заяві. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, а відповідачка не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором у ОСОБА_3 станом на 17.04.2019 року утворилася заборгованість у розмірі 17 192,19 грн., яка складається з наступного: 8853,54 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 2620,65 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3925,55 грн. – нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 735,68 грн. – нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи: 250,00 грн. – штраф (фіксована частина); 806,77 грн. - штраф (процентна складова).
       Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2019 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк" про стягнення заборгованості відмовлено.
       Не погодившись з указаним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
       При цьому апелянт зауважив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову банку, оскільки відповідачка, підписавши анкету-заяву, висловила свою згоду з умовами та формою кредитного договору. Крім того, заявою про отримання кредитки передбачено усі істотні умови договору. ОСОБА_1 користувалася кредитними коштами, що підтверджується випискою по рахунку.
       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
               Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, однак, рішення підлягає скасуванню з наступних підстав.
       Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Зазначеним вимогам судове рішення у даній справі відповідає не у повній мірі. 
       Судом встановлено, що 18.02.2008 року відповідачка підписала заяву (а.с.59), згідно умов якої вона отримала кредитну карту «Кредитка «Універсальна» «30 днів пільгового періоду» з кредитним лімітом 500 грн., базова процентна ставка 3% в місяць на залишок заборгованості, погашення заборгованості по кредитному ліміту може здійснюватись як шляхом внесення коштів на карту клієнта, так і списанням банком коштів з дебетової карти.
       Звертаючись до суду з позовом, банк посилався на те, що у зв*язку з невиконанням відповідачкою умов кредитного договору, станом на 17.04.2019 року у неї утворилася заборгованість у розмірі 17192,19 грн., яка складається з наступного: 8853,54 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 2620,65 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3925,55 грн. – нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 735,68 грн. – нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також 1056,77 грн. - заборгованість по судовим штрафам.
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт укладення між сторонами кредитного договору на умовах вказаних позивачем та наявність і розмір заборгованості по поверненню цих кредитних коштів, не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, тому підстави для стягнення з відповідача заборгованості по кредиту у розмірі 17192,19 грн. відсутні, тому у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю заявлених вимог. 
       При цьому судом зазначено, що немає підстав для застосування позовної давності, заявленої відповідачкою, оскільки позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови у його задоволенні.
       Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
       Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Як видно з матеріалів справи, 18 лютого 2008 року ОСОБА_4 підписала заяву б/н на отримання кредитної карти «Універсальна» «30 днів пільгового періоду». Згідно вказаної заяви відповідачка отримала кредитну карту № НОМЕР_1 зі встановленим кредитним лімітом 500 грн. Заявою передбачено базову процентну ставку по кредиту 3% в місяць на залишок заборгованості. При порушенні позичальником строків внесення платежів, передбачених договором, більш ніж на 120 днів, у зв*язку з чим банк буде змушений звернутися до суду з позовом, позичальник повинен сплатити штраф у розмірі 250 грн. та 5% від ціни позову.
Крім того 18 лютого 2008 року відповідачка підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», якою передбачено розмір щомісячних платежів, строки їх внесення, пеню та штрафи за порушення строків платежів. 
На підставі наведеного колегія суддів вважає неправильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову банку з підстав ненадання доказів укладення між сторонами кредитного договору на умовах вказаних позивачем.
Доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.
При цьому апеляційний суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» у зв*язку з пропуском строку позовної давності з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Враховуючи те, що сторони письмово не узгодили тривалість позовної давності за вимогами, що випливають із кредитного договору, до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.
За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України).
Матеріалами справи встановлено, що заява про отримання кредитної картки № НОМЕР_1 відповідачкою підписана 18 лютого 2008 року. Згідно виписки про рух коштів відповідачки у 2013 році було перевипущено іншу картку (а.с.132-143), що свідчить про закінчення строку дії картки, отриманої 18 лютого 2008 року. При цьому матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка отримувала нову кредитну картку та користувалася нею.
Під час розгляду справи у суді першої інстанції у відзиві на позовну заяву банку 26.11.2019 року ОСОБА_1 заявила про застосування строку позовної давності.
З огляду на те, що термін дії картки № НОМЕР_1 , яку ОСОБА_1 отримала 18 лютого 2008 року, сплив у 2013 році у зв*язку з перевипуском нової карти, даних про отримання відповідачкою нової перевипущеної карти матеріали справи не містять, а до суду з позовом банк звернувся у травні 2019 року, то наявні правові підставі вважати, що позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
       За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга банку не підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
       Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
       Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.
       У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Судді:                                                                                Н.М.Деркач

Е.Л.Демченко

М.О.Макаров