ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/584/19	Головуючий у 1-й інстанції Черніцька І.М. 	
Провадження № 22-ц/817/167/20 	Доповідач - Дикун С.І.	
Категорія - 310000000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Дикун С.І. 
суддів -  Парандюк Т. С., Сташків Б. І., 
з участю секретаря - Кантицька О.І. 
та учасників судового процесу: відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Худої І.Р., третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 та її представника адвоката Бутрина С.В.

       розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/584/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, постановленого суддею Черніцькою І.М., повний текст якого складено 07.11.2019 року, -

ВСТАНОВИВ: 
       У січні 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом (згодом уточнивши позовні вимоги) до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що з 20.11.2003 року вони перебувають у зареєстрованому шлюбі та за цей період за спільні сімейні кошти ними було придбано майно.
Так як між ними постійно виникають непорозуміння щодо використання спільного майна, що унеможливлює досягнення згоди щодо його розподілу, просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку однокімнатної квартири АДРЕСА_1 ; на 1/2 частку автомобіля DAF 400, номерний знак НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2898 см. куб., номер кузова, шасі, рами: НОМЕР_2 , 1996 року випуску та на 1/2 частку конструкції металевого гаражу, що розміщений за адресою: АДРЕСА_2 на автостоянці № НОМЕР_3 на місці № НОМЕР_4 , площею 32,2 кв.м.
В ході розгляду залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору — ОСОБА_2 .
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2019 року позов задоволено частково.
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_3 АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків — НОМЕР_5 ) право власності на: 
- 1/2 ідеальну частку однокімнатної квартири за АДРЕСА_1 ;
- 1/2 ідеальну частку автомобіля DAF 400, номерний знак НОМЕР_6 , фургон малотонажний - В, об`єм двигуна 2500 см.куб., номер кузова: НОМЕР_2 , 1996 року випуску.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2 298, 47 грн в рахунок сплаченого судового збору.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку квартири скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовити, посилаючись на його незаконність, необгрунтованість, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що за час спільного проживання з позивачкою вони придбали певне майно, однак спірну квартиру ним куплено коли вони фактично проживали окремо, спільного побуту не вели, а шлюб існував лише формально.
Зазначає, що квартира куплена за кошти, отримані ним в позику від сестри ОСОБА_2 , що підтверджується розпискою, а тому є його особистою власністю. На квитанціях про оплату вказано його ім`я, колишня дружина у виборі квартири участі не брала та ніколи у ній не була, що нею не заперечувалось у судовому засіданні.
Звертає увагу на те, що, згідно з практикою Верховного Суду при вирішенні судом цієї категорії справ суд повинен встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело походження коштів на придбання спільного майна і час його придбання.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що наведені відповідачем в апеляційній скарзі обставини не підтверджуються належними, допустимими та достатніми доказами та не відповідають дійсності.
Вказує, що на час придбання спірної квартири вона з відповідачем проживали спільно однією сім`єю і вели спільний побут, вона брала активну участь у виборі вказаної квартири в якій мала проживати їх сім`я та була присутня на зборах співвласників.
Звертає увагу на те, що спірна квартира була куплена за спільні кошти подружжя, які були зняті з депозитних рахунків та кошти позичені у її батька.
Вважає такими, що не відповідають дійсності твердження ОСОБА_1 про отримання ним коштів в розмірі 12000 доларів США від своєї сестри ОСОБА_2 для придбання спірної квартири, оскільки відсутні докази наявності у останньої таких коштів, а розписка була складена лише з метою чинення тиску на позивачку.
       У судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 та його представник адвоката Худа І.Р., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 та її представник адвокат Бутрин С.В. підтримали апеляційну скаргу в межах її доводів та пояснили суду, що спірна квартира не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана за час роздільного проживання позивачки та ОСОБА_1 а також за кошти, позичені ОСОБА_2 особисто для брата ОСОБА_1 .
       Позивач ОСОБА_3 та її представник, будучи належно повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, позивачка подала заяву про можливість розгляду справи за наявними матеріалами. А тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів не вбачає перешкод щодо розгляду справи за відсутності цих учасників справи.
       Відповідно до Закону України від 30 березня 2020 року №540-ІХ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій, у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) (cкорочено — Закон №540-ІХ), яким розділ ХІІ “Прикінцеві положення” ЦПК України доповнено п.3, строки апеляційного розгляду справи, передбачені ст.371 ЦПК України, продовжені на строк дії карантину, а тому підстави вирішувати питання в порядку ч.2 ст.371 ЦПК України щодо продовження строку розгляду апеляційної скарги у даній справі відсутні.        
       Рішення суду оскаржується в частині вирішення судом вимог про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, а щодо вирішення решти позовних вимог рішення суду не оскаржується і підстави до його перегляду у апеляційного суду відсутні. 
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників цивільного процесу, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу в їх межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.
       Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
       Згідно із ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Судом установлено, що 20.11.2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_7 , яке видано відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, про що зроблено актовий запис за №2106.
Згідно із кооперативним договором №155/11 від 15.11.2017 року, укладеним між ОСОБА_1 та обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Яреми, 14», за ОСОБА_1 закріплюється пай у пайовому фонді кооперативу, який складається з квартири у багатоквартирному житловому будинку, що по АДРЕСА_5 .
За умовами п.п. 7,8 даного договору, загальний розмір пайового внеску, який складається із спірної однокімнатної квартири, станом на день укладення договору становить 424010 грн. Пайовик зобов`язаний оплатити перший внесок не менше 50% від загальної суми внеску не пізніше 17 листопада 2017 року, решту суми оплатити не пізніше 20 грудня 2017 року.
З акту прийому-передачі виконаних робіт від 23.11.2017 року вбачається, що ОСОБА_1 прийняв виконані роботи з будівництва однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №144785313 від 09.11.2018 року, 30.11.2017 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_6 на підставі акту приймання-передачі майна від 23.11.2017 року, кооперативного договору від 15.11.2017 року та довідки від 23.11.2017 року.
За ОСОБА_1 зареєстровано право власності на автомобіль DAF400, номерний знак НОМЕР_6 , об`єм двигуна 2898 см.куб., номер кузова, шасі, рами: НОМЕР_2 , 1996 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії ТІВ від 23.12.2003 року (а.с.109) та відповіддю Регіонального сервісного центру в Тернопільській області від 22.12.2018 року за №31/19-10-105а.з (а.с.31).
З договору надання послуг автостоянки №1/863 від 01.04.2017 року вбачається, що ОСОБА_1 надано у платне користування місце АДРЕСА_7 . Строк дії договору до 01.04.2066 року.
З виписки по рахунку позивача у АТ КБ «Приватбанк» за період з 01.06.2017 року по 02.01.2019 року встановлено, що ОСОБА_3 14.08.2017 року зняла із власного рахунку 6001,06 доларів США, 16.08.2017 року поповнила власний рахунок на 6001,06 доларів, які зняла 17.11.2017 року.
Згідно довідки та виписок по рахунку відповідача у АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що ОСОБА_1 мав відкриті рахунки, на яких розміщувались депозити у розмірах 112000грн, 100000грн. та 115000 грн. Остання операція щодо виплати коштів по договору на суму 100022 грн. мала місце 27.12.2017 року.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 січня 2019 року у справі №607/24426/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 позов задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , зареєстрований 20 листопада 2003 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області.
Відповідно до ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
За змістом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно з вимогами ст.ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Відповідно до роз`яснень викладених у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
Відповідно до вимог ч. 3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Положеннями ч.4 ст.65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя у період перебування у зареєстрованому шлюбі, на підставі цивільно-правових угод, які укладались відповідачем, за відома позивачки, в інтересах та для потреб сім`ї, а тому є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та їх частки при поділі спільно нажитого майна є рівними.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, як із таким, що відповідає нормам матеріального і процесуального права та обставинам справи.
       Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на ті обставини, що спірна квартира була набута під час їх роздільного проживання із ОСОБА_3 коли вони фактично не були подружжям, не вели спільного побуту, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки не доведені належними та допустимими доказами.
       Неспроможними вважає апеляційний суд твердження відповідача, що спірна квартира була придбана ним особисто за кошти сестри ОСОБА_2 , позичені йому особисто, оскільки такі твердження спростовуються умовами самої розписки ОСОБА_1 від 13 листопада 2017 року (а.с.160) відповідно до якої ОСОБА_1 підтвердив, що отримав 13.11.2017 року у безпроцентну позику від ОСОБА_2 грошову суму 12000 доларів США — еквівалентно сумі 317640 грн на купівлю квартири у місті Тернополі для своєї сім`ї із зобов`язанням повернути позику після першої вимоги ОСОБА_2 .
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).
       Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
       Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам права та обставинам у справі; підстави для його скасування в межах вимог, заявлених як у суді першої інстанції так і в апеляційній скарзі, у апеляційного суду відсутні.
       Судові витрати, у відповідності до ст.141 ЦПК України, покласти на відповідача ОСОБА_1 в межах сум, ним понесених.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2019 року залишити без змін.
       Судові витрати за розгляд справи в апеляційному суді покласти на відповідача ОСОБА_1 в межах сум, ним понесених.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
       Повний текст постанови складено 05 червня 2020 року.

Головуючий         Дикун С.І.

Судді:         Парандюк Т.С.
        Сташків Б.І.