ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                       
08 квітня 2020 року
м. Київ
Справа № 800/86/17
Провадження № 11-1229заі19
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Гриціва М. І., 
суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Власова Ю. Л., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.
розглянула у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 про перегляд ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07 жовтня 2019 року (судді Мороз Л. Л., Берназюк Я. О., Гімон М. М., Бучик А. Ю., Рибачук А. І.), постановленої за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС) про визнання протиправним та скасування рішення від 11 січня 2017 року № 1/дп-17, і
ВСТАНОВИЛА:
1. У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України з адміністративним позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення ВККС від 11 січня 2017 року № 1/дп-17, яким цей орган притягнув його до дисциплінарної відповідальності та застосовував дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади.
У зв`язку з набранням 15 грудня 2017 року чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» ця позовна заява передана на розгляд Верховного Суду.
2. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 10 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 11 червня 2019 року, у задоволенні позову відмовив у повному обсязі.
3. У жовтні 2018 року позивач подав до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення у цій справі в порядку статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Прохання мотивував тим, що у березні 2017 року він звернувся з позовом до суду, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення ВККС від 11 січня 2017 року № /дп-17 про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та застосування дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення судді з посади. Вимоги про визнання протиправним та скасування цього рішення його позовна заява не містила або, інакше кажучи, вимогу про визнання протиправним оскарженого рішення він не заявляв. 
Суд першої інстанції дослідив й ухвалив судове рішення, яким відмовив у визнанні оскарженого рішення ВККС протиправним, натомість вимогу про визнання незаконним оскарженого рішення ВККС, яка насправді була заявлена, не розглянув, відповідного рішення відносно цієї вимоги не ухвалив. 
4. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 07 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення повернув позивачеві без розгляду.
Суд першої інстанції з посиланням на положення частини третьої статті 3, статті 167, 245, частини першої статті 252, 266 КАС України визнав, що заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення є очевидно безпідставною, необґрунтованою й тому повернув її без розгляду. Вимоги позивача про визнання рішення ВККС від 11 січня 2017 року № 1/дп-17 про застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення з посади судді незаконним і скасування його суд першої інстанції розглянув по суті і за наслідками судового розгляду ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову. Відмова у задоволенні позову, з погляду суду, виключає виникнення правової ситуації, за якої можуть з`явитися підстави для ухвалення додаткового рішення. З цього суд виснував, що вимоги заяви позивача про ухвалення додаткового рішення безпідставні і необґрунтовані.
5. ОСОБА_1 не погодився із ухвалою суду першої інстанції як з такою, що, з його погляду, ухвалена з порушенням норм процесуального права, і подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати й ухвалити нову про задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення у цій справі.
Подібно до обставин, якими мотивована заява про ухвалення додаткового рішення, позивач для скасування оскарженого судового рішення в апеляційній скарзі теж посилається на те, що він подав до адміністративного суду позовну заяву у порядку статті 1711 КАС України в редакції до 15 грудня 2017 року про визнання незаконним та скасування рішення ВККС від 11 січня 2017 року №1/дп-17. Проте новостворений Верховний Суд, якому була передана на розгляд ця позовна заява, розглянув її на підставі статті 266 КАС України в редакції після 15 грудня 2017 року й ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову. Цим рішенням суд фактично констатував, що оскаржене рішення не є неправомірним і не містить підстав для його скасування.
На думку скаржника, суд мав би розглядати його позов у межах заявлених позовних вимог або після передачі позову новоствореному Верховному Суду залишити його без руху, роз`яснивши позивачеві, що у зв`язку зі змінами у процесуальному законодавстві суд, починаючи з 15 грудня 2017 року може за результатами розгляду його позову визнати протиправним та скасувати рішення ВККС від 11 січня 2017 року №1/дп-17 та не може визнати його незаконним та скасувати, як просить позивач у позові. 
Вважає, що в оскарженій ухвалі суд першої інстанції не навів мотивів відхилення аргументів позивача про порушення цим судом приписів частини другої статті 9 КАС України.
6. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 20 січня 2020 року відкрила апеляційне провадження у цій справі, а ухвалою від 30 січня 2020 року призначила її до розгляду.
7. Велика Палата Верховного Суду дослідила матеріали справи, зважила на письмові звернення до суду, що стосуються суті спору, і дійшла висновку про таке.
Зі змісту апеляційної скарги позивача можна зрозуміти, що він, попри прохання ухвалити додаткове рішення щодо вимоги, яка була заявлена до суду першої інстанції, завуальовано, приховуючи справжній зміст, висловлює незгоду з ухваленим у справі рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 11 червня 2019 року.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в оскаржуваній ухвалі наголосив, що позовні вимоги ОСОБА_1 були розглянуті в повному обсязі відповідно до вимог процесуального закону, чинного на час розгляду справи. Відтак суд визначив, що доводи позивача про необхідність ухвалення додаткового рішення у справі є безпідставними та необґрунтованими.
8. Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення (постанови чи ухвали), внаслідок якої залишилися невирішеними певні вимоги особи, яка бере участь у справі.
Стаття 252 КАС України передбачає можливість ухвалення у справі додаткового судового рішення (постанови чи ухвали) з метою усунення такого недоліку, як неповнота судового рішення, тобто невирішеність якихось питань, які необхідно було вирішити у постанові чи ухвалі.
Відповідно до частини першої цієї статті, яка містить вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового судового рішення, суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; судом не вирішено питання про судові витрати.
Заяву про ухвалення додаткового судового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання судового рішення (частина друга статті 252 КАС України).
Частинами четвертою та п`ятою статті 252 КАС України передбачено, що про відмову в ухваленні додаткового рішення суд постановляє ухвалу. Додаткове рішення або ухвала про відмову у прийнятті додаткового рішення можуть бути оскаржені.
За частинами першою, третьою статті 166 КАС України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування тощо щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.
Відповідно до частини другої статті 167 КАС України, якщо заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої цієї статті і ці недоліки не дають можливості її розглянути, або якщо вона є очевидно безпідставною та необґрунтованою, суд повертає таку заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду.
9. Як убачається зі змісту апеляційної скарги, ОСОБА_1 намагається переконати суд апеляційної інстанції в тому, що вимога, яку він заявив у своєму позові до ВККС про визнання рішення цього органусаме незаконним, залишилася нерозглянутою. Як вважає скаржник, суд першої інстанції фактично розглянув його позов через призму протиправності, а не незаконності оскарженого рішення. Такі обставини справи вказують на наявність підстав для ухвалення додаткового рішення щодо вимог про визнання оскарженого рішення ВККС незаконним.
Із тексту і змісту рішення суду першої інстанції, ухваленого за наслідками розгляду справи по суті спору, випливає, що цей суд розглядав позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення ВККС від 11 січня 2017 року № 1/дп-17 у межах доводів останнього про те, що ВККС ухвалила це рішення, не маючи для цього фактичних й матеріальних (законних) підстав.
Суд першої інстанції в повному обсязі розглянув усі вимоги позивача про стверджуванні порушення його прав та інтересів під час здійснення дисциплінарного провадження відносно нього і постановив рішення про відмову у задоволенні позову. За наслідками судового розгляду суд не встановив підстав, які б вказували на те, що стосовно позивача ВККС діяла незаконно чи протиправно.
У контексті конкретних обставин цієї справи розв`язання судом усіх вимог щодо одного предмета спору шляхом ухвалення рішення про відмову у їхньому задоволенні унеможливлювало виникнення ситуації, коли щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; чи суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; чи суд не вирішив питання про судові витрати. 
У розумінні положень статті 252 КАС України відсутність передумов, передбачених цією нормою процесуального права, робить неможливим ухвалення додаткового рішення.
Оскільки в цій справі відсутність підстав для ухвалення додаткового рішення була очевидною, суд першої інстанції дійшов слушного висновку про повернення відповідної заяви ОСОБА_1 без розгляду.
За таких обставин Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність, передбачених частиною першою статті 252 КАС України, підстав для ухвалення додаткового судового рішення у справі.
10. Виокремлення скаржником питання про нерозгляд судом вимоги про визнання оскарженого рішення ВККС незаконним до рівня підстави для ухвалення додаткового рішення не змінює правових висновків цієї постанови.
Як згадувалося вище, із рішення суду першої інстанції по суті спору випливає, що доводи позовної заяви, які були спрямовані на визнання рішення ВККС про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності таким, що ВККС ухвалила не на підставі і з порушенням вимог закону, який регламентує умови та порядок притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, суд першої інстанції досліджував й оцінював не тільки на предмет їхньої законності, але й під впливом «правового» закону, регулятивної дії норм права в ситуації, коли єдність права і закону для цілей правозастосування не ділилася, коли між правом і законом не проводилося розмежування. 
Відтак можна зробити висновок, що рішення суду першої інстанції про те, що оскаржене рішення ВККС не є протиправним, означає, що цей висновок суду охоплює й визнання оскарженого рішення відповідача законним. 
11.Безпідставними виглядають міркування скаржника про порушення судом першої інстанції положень КАС України при прийнятті до свого провадження новоствореним Верховним Судом його позову, зокрема й твердження про ігнорування положень частини другої статті 9 КАС України про розгляд адміністративної справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог, а також про право суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
За пунктом 5 Перехідних положень КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) позовні заяви та апеляційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані до Вищого адміністративного суду України як суду першої або апеляційної інстанції та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Суд першої інстанції відповідно до вимог нової редакції КАС України розглянув позовну заяву ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення ВККС від 11 січня 2017 року № 1/дп-17 про застосовування дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення судді з посади, яку він у березні 2017 року подав до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції і відповідно до вимог статей 245, 266 КАС України слушно, законно й обґрунтовано не визнав це рішення протиправним і нечинним. 
12. За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу про повернення заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення, не допустив порушень норм процесуального права, а наведені скаржником доводи не спростовують викладених у судовому рішенні висновків, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07 жовтня 2019 року - без змін.
Керуючись статтями 243, 266, 310, 312, 315, 316, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                     М. І. Гриців
Судді:                                    Н. О. Антонюк                                            В. С. Князєв
                                               Т. О. Анцупова                                           Л. М. Лобойко
                                               С. В. Бакуліна                                             Н. П. Лященко
                                               Д. А. Гудима                                               О. Б. Прокопенко
Ю. Л. Власов                                              Л. І. Рогач
                                               В. І. Данішевська                                      О. М. Ситнік
Ж. М. Єленіна                                            О. С. Ткачук
О. С. Золотніков                                        В. Ю. Уркевич
О. Р. Кібенко                                              О. Г. Яновська