Ухвала
 
07 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа  № 214/5506/17
провадження № 61-6046ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 серпня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - Комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа», про стягнення заборгованості за комунальні послуги,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» (далі - ПАТ «Криворізька теплоцентраль») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на його користь заборгованість за надані їм послуги з централізованого опалення за період з жовтня 2013 року по березень 2017 року в розмірі 18 964,32 грн, а також 694,12 грн - 3 % річних і 4 410,38 грн - інфляційних втрат.
 
Позов ПАТ «Криворізька теплоцентраль» обґрунтовано тим, що 22 грудня 2016 року воно подало заяву про видачу судового наказу про стягнення з відповідачів заборгованості за надану теплову енергію. Однак ухвалою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 18 січня 2017 року йому відмовлено у прийнятті вказаної заяви. ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 та зареєстрована в ній. Окрім неї, у вказаній квартирі також зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Відповідачі отримують послуги з централізованого опалення, але вчасно не оплачують їх, у зв`язку з чим в них утворилася заборгованість.
 
Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 серпня 2019 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період з жовтня 2013 року по березень 2017 року в сумі 18 964,32 грн, 3 % річних - в розмірі 694,12 грн, інфляційні втрати - в розмірі 4 410,38 грн, а всього - 24 068,82 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 серпня 2019 року - без змін.
 
27 березня 2020 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 серпня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) -  2 102 грн.
 
Ціна позову  в цій справі становить 24 068,82 грн (18 964,32 грн + 694,12 грн + 4 410,38 грн), що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). Тому справа № 214/5506/17 є малозначною в силу вимог закону.
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Необхідність розгляду справи в касаційному порядку ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для неї. Суди не врахували правових висновків, викладених в ухвалах Верховного Суду України від 22 квітня 2009 року у справі № 6-25515св08, від 23 листопада 2010 року у справі                             № 6-20863св10, у постанові Вищого господарського суду України від 28 жовтня 2013 року у справі № 9/5005/11755/2011, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2016 року у справі № 1238/8935/12, у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц. Крім того, відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. 
 
Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки висновки судів попередніх інстанцій в цій справі відповідають усталеній судовій практиці Верховного Суду при вирішенні спорів, що виникають з подібних правовідносин, зокрема правовим висновкам, наведеним у постановах Верховного Суду від  02 квітня 2018 року у справі № 212/2214/15-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 703/69/16-ц, від 22 січня 2019 року у справі № 437/2726/13-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі 344/7206/16-ц, від 07 червня 2018 року у справі № 683/1920/17, від 23 травня 2018 року у справі № 552/1527/16-ц, від 03 грудня 2019 року у справі № 216/6655/15-ц. Зміст цих правових висновків зводиться до того, що у випадку надання підприємством послуг з централізованого опалення багатоквартирного будинку, в якому проживають споживачі, останні зобов`язані оплатити надані послуги, а самовільне відключення від мереж централізованого опалення, як і неукладення договору про надання послуг не є підставою для звільнення від оплати послуг з теплопостачання. В оскаржуваних судових рішеннях суди визнали доведеним факт постачання до квартири відповідачів послуг централізованого опалення, оскільки останні не надали доказів відключення їх квартири від мережі централізованого опалення згідно з Порядком, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4. Вказаним Порядком (зі змінами, внесеними наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 6 листопада 2007 року № 169) відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання,  відключення від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання окремих приміщень житлового будинку, у тому числі квартир, не передбачено. Можливість відключення окремих приміщень житлового будинку існувала до внесення змін, затверджених вищезазначеним наказом.
 
Натомість у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, на яку посилається заявник, позовні вимоги комунального підприємства стосувалися оплати споживачами комунальних послуг з опалення місць загального користування, від яких споживачі не відмовлялися. У вказаній справі апеляційний суд відмовив у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності, однак не перевірив з достатньою повнотою обставини щодо фактичного надання підприємством відповідних послуг споживачам, тобто не з`ясував питання про обґрунтованість пред`явленого позову. Тому суд касаційної інстанції направив справу на новий апеляційний розгляд. Отже, обставини, встановлені судами в цій справі, та у справі, на судове рішення в якій посилається заявник, не є подібними, а викладені у судових рішеннях суду касаційної інстанції правові висновки стосуються різних правовідносин.
 
Іншій наведені заявником судові рішення не є постановами Верховного Суду, а тому посилання на них не є підставою касаційного оскарження ухвалених в цій справі судових рішень і не свідчить про наявність питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що становить значний суспільний інтерес і має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services                            v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення у постанові Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 серпня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - Комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа», про стягнення заборгованості за комунальні послуги.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов