Постанова  
Іменем  України
 
28 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 608/969/13-ц
 
провадження № 61-43119св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - заступник Тернопільського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України,
відповідачі: державне господарське об`єднання концерн «Військторгсервіс», ОСОБА_1 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом заступника Тернопільського прокурора                  з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави                     в особі Міністерства оборони України до державного господарського об`єднання концерну «Військторгсервіс», ОСОБА_1   про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна за касаційними скаргами Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 26 квітня 2018 року у складі судді Яковець Н. В. та постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 19 липня 2018 року у складі колегії суддів: Сташківа Б. І., Міщія О. Я., Гірського Б. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2013 року заступник Тернопільського прокурора з нагляду                          за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до суду з позовом до Концерну «Військторгсервіс», ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним.
 
Позовна заява мотивована тим, що 20 вересня 2008 року державне господарське об`єднання концерн «Військторгсервіс» продало ОСОБА_1 комплекс об`єктів нерухомості, що розташований по АДРЕСА_1 .
У липні 2012 року Тернопільською прокуратурою з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері проводилися перевірки додержання службовими особами квартирно-експлуатаційного відділу м. Тернополя законодавства про управління об`єктами державної власності, у ході яких виявлені непоодинокі факти протиправної реалізації державного майна Міністерства оборони України.
Представник концерну «Військторгсервіс», який підписав вищевказаний договір від 20 вересня 2008 року, не мав права на відчуження зазначеного майна без дозволу Міністерства оборони України та Фонду державного майна України, а такого дозволу останні не надавали.
Прокурор, посилаючись на те, що відчуження цього об`єкта відбулося                        з порушенням Закону України «Про управління об`єктами державної власності», Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 червня                   2007 року № 806, а також положень статей 203, 215 ЦК України, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу комплексу об`єктів нерухомості, що розташований по АДРЕСА_1 та складається з їдальні № 6, цегляної, загальною площею 367, 5 кв. м,         під літерою А, кондитерського цеху, цегляного, загальною площею                               132,4 кв. м, під літерою А, сараїв, цегляних, під літерами Б та В, застосувати наслідки недійсності правочину.
 
Ухвалою Чортківського районного суду Тернопільської області від 21 січня 2015 року за заявою прокурора від 19 січня 2015 року позов у частині вимог про застосування наслідків недійсності договору купівлі-продажу                           від 20 вересня 2008 року шляхом повернення майна в натурі Концерну «Військторгсервіс» залишено без розгляду.
 
Короткий зміст судових рішень 
 
Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 21 січня 2015 року у задоволенні позову заступника Тернопільського прокурора                    з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави                   в особі Міністерства оборони України відмовлено.
 
Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 17 квітня 2015 року рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 21 січня 2015 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення обґрунтування щодо відмови у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу з підстав, передбачених статтею 203 ЦК України. 
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних                        і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року касаційну скаргу прокурора військової прокуратури Тернопільського гарнізону задоволено. 
Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 21 січня 2015 року та рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 17 квітня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (провадження № 6-16205св15).
 
Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області                         від 06 квітня 2016 року у задоволенні позову заступника Тернопільського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України відмовлено. 
 
Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 22 вересня                   2016 року рішення Чортківського районного суду Тернопільської області         від 06 квітня 2016 року скасовано.
Позов заступника Тернопільського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 20 вересня 2008 року комплексу об`єктів нерухомості, розташованого по АДРЕСА_1 , який складається з їдальні № 6, цегляної, загальною площею 367,5 кв. м, під літ. «А»; кондитерського цеху, цегляного, загальною площею 132,4 кв. м, під літ. «А»; сараїв, цегляних під літ. «Б» та «В», укладеного між державним господарським об`єднанням концерном «Військторгсервіс» та ОСОБА_1 .
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних                        і кримінальних справ від 21 жовтня 2016 року відмовлено ОСОБА_1                   у відкритті касаційного провадження на рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 22 вересня 2016 року у справі з підстав, передбачених пунктом 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України                    2004 року. 
Додані до скарги матеріали повернуто заявнику (провадження                              № 6-27783ск16).
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних                        і кримінальних справ від 12 грудня 2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 22 вересня 2016 року у справі з підстав, передбачених пунктом 4 частини четвертої статті 328 ЦПК України                    2004 року.
Копію ухвали разом із доданими до касаційної скарги матеріалами направлено заявнику.
 
Постановою Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року заяву       ОСОБА_1 задоволено частково.
Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних                               і кримінальних справ від 21 жовтня 2016 року, рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 22 вересня 2016 року та рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 06 квітня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (провадження № 6-72цс17).
 
Останнім рішення Чортківського районного суду Тернопільської області             від 26 квітня 2018 року у задоволенні позову заступника Тернопільського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що прокурором не доведено того, що ОСОБА_1 був обізнаний про наявність або відсутність                             у представника власника майна повноважень на його відчуження, тому  відсутність повноважень Концерну «Військторгсервіс» та порушення ним Порядку відчуження об`єктів державної власності № 803 , затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06 червня 2007 року № 803,              при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу не може мати юридичних наслідків для ОСОБА_1 , оскільки, придбавши майно                       на публічних торгах та оплативши його вартість у повному обсязі, відповідач не може нести відповідальність за неналежне виконання обов`язків Міністерства оборони України чи прокуратури при здійсненні контролю                  за діяльністю концерну та розпорядження державним майном.
При цьому суд не вважав, що спірне майно було продане ОСОБА_1                     з порушенням Порядку відчуження об`єктів державної власності, оскільки дозвіл на відчуження спірного майна було видано до його затвердження. Також прокурором не було подано доказів щодо визнання недійсними публічних торгів та протоколу проведення публічних торгів з продажу спірного приміщення.
Разом з тим суд зазначив, що Міністерство оборони України з 20 вересня 2008 року та прокуратура з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері мали можливість оскаржити цей договір, проте не скористалося такою можливістю, пропустили строк позовної давності та не довели поважності причин його пропуску.
 
Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 19 липня                   2018 року апеляційну скаргу Міністерства оборони України відхилено. 
Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 26 квітня 2018 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що представник Міністерства оборони України та прокурор не надали доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_1 при укладенні договору купівлі-продажу нерухомого майна діяв недобросовісно і нерозумно,                      а також знав або міг знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи (частина третя статті 92 ЦК України). 
Також апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції, відмовляючи               по суті позову одночасно в мотивувальній частині зазначив мотиви щодо пропуску строку позовної давності, проте в апеляційній інстанції                           не  ставляться вимоги про виключення такого висновку і вони                             не впливають на законність судового рішення.
Апеляційний суд зазначив, що районний суд виконав вказівки Верховного Суду України при попередньому скасуванні судових рішень.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг 
 
У серпні 2018 року Міністерство оборони України подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржені судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
У серпні 2018 року Концерн «Військторгсервіс» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржені судові рішення в частині позовних вимог заступника Тернопільського прокурора з нагляду за додержанням законів              у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна й ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою судді Верховного Суду від 19 жовтня 2018 року клопотання Концерну «Військторгсервіс» про відстрочення сплати судового збору задоволено. 
Відстрочено Концерну «Військторгсервіс» сплату судового збору за подання касаційної скарги на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 26 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 19 липня 2018 року до ухвалення судового рішення у справі.
Клопотання Концерну «Військторгсервіс» про поновлення строку                             на касаційне оскарження судових рішень задоволено.
Поновлено Концерну «Військторгсервіс» строк на касаційне оскарження рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 26 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Тернопільської області 
від 19 липня 2018 року.
Відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційними скаргами Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс», витребувано цивільну справу № 608/969/13-ц з Чортківського районного суду Тернопільської області. 
Надіслано учасникам справи копії касаційних скарг та доданих до них документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційні скарги.
 
У листопаді 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи осіб, які подали касаційні скарги 
 
Касаційна скарга Міністерства оборони України мотивована тим,                          що Концерн «Військторгсервіс» належить до сфери управління Міністерства оборони України. Указане відомство дозволу на відчуження спірного нерухомого майна не надавало. Отже, особа, яка укладала договір купівлі-продажу нерухомого майна, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, що не взято судом до уваги. Також довіреність                                від 12 листопада 2004 року, видана ОСОБА_3 , як начальнику Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України, у подальшому відкликана окремим дорученням Міністра оборони України та повернута назад 17 лютого 2005 року до адміністративного департаменту Міністерства оборони України. Крім того, у листі Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України від 18 жовтня 2004 року немає посилань                 на довіреність Міністра оборони України від 04 жовтня 2004 року, якою міністерство уповноважує ОСОБА_3 виступати його представником, а сам документ підписано ОСОБА_3 не як представником Міністерства оборони України, а як начальником Головного управління торгівлі.                        У вказаному листі зазначено, що Головне управління торгівлі тилу Міністерства оборони України, а не Міністерство оборони України, дозволяє провести відчуження нежилих приміщень.
Таким чином, лист Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України від 18 жовтня 2004 року не може бути згодою Міністерства оборони України на відчуження спірного нерухомого майна.
Спірне нерухоме майно є власністю держави в особі Міністерства оборони України та знаходилось на праві господарського відання концерну «Військторгсервіс».
Таким чином, як судом першої інстанції, так і апеляційним судом при ухваленні судових рішень допущено порушення норм матеріального права (відчуження майна поза волею власника особою, яка не мала достатнього обсягу цивільної дієздатності за відсутності погодження з Фондом державного майна України) та зроблено висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи, що є підставою для їх скасування.
Крім того, у порушення статті 360-7 ЦПК України 2004 року суди                                не врахували висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-101цс15.   
Безпідставними є також посилання судів на позицію Європейського суду                з прав людини, оскільки цей суд визнає неприпустимим визнання недійсним договору, за яким покупець отримав майно від держави                        та подальшого позбавлення його цього майна на підставі того,                               що державний орган порушив закон і суб`єкт приватного права не може відповідати за помилки державних органів при укладанні останніми відповідних договорів.
Про оспорюваний договір та його незаконність прокуратурі та Міністерству оборони України, яке не було стороною договору, вперше стало відомо                      у 2012 році під час проведення перевірки законності відчуження посадовими особами Концерну «Військторгсервіс» державного нерухомого майна.
21 березня 2013 року прокуратурою Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про виявлення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 423 КК України (кримінальне провадження № 42013100330000004).
Таким чином, прокурором та позивачем при зверненні до суду з цим позовом не пропущений передбачений статтею 257 ЦК України трирічний строк позовної давності, оскільки про порушення права позивача стало відомо лише у ході проведення перевірки у 2012 році, за результатами якої пред`явлено вказаний позов до суду.
Касаційна скарга Концерну «Військторгсервіс»мотивована тим,                              що  твердження судів першої та апеляційної інстанцій про те, що                     ОСОБА_1 діяв розумно та добросовісно, оскільки не знав про наявність будь-яких обмежень у ОСОБА_4 за дорученням Концерну «Військторгсервіс» на розпорядження нерухомим державним майном,                   суперечать обставинам справи.
Відчуження нерухомого майна, а також повітряних і морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту здійснюється за умови додаткового погодження в установленому порядку                   з Фондом державного майна України. Фонд державного майна України виступає організатором продажу нерухомого майна в порядку,                                що встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 червня                 2007 року № 803, рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна приймається суб`єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна України.
За умовами пункту 50 постанови Кабінету Міністрів України від 06 червня 2007 року № 803 «Про затвердження об`єктів державної власності» рішення про надання згоди суб`єктом управління на відчуження майна дійсне                         о закінчення строку дії погодженого висновку про вартість такого майна. Погоджений висновок про вартість майна, згідно з пунктом 12 чатини другої цієї постанови діє не більше як 12 місяців з дати його погодження, у зв`язку з чим, рішення про надання згоди суб`єктом управління на відчуження майна дійсне 12 місяців.
Отже, відчуження спірного нерухомого майна можливе лише за наявності відповідного дозволу Міністерства оборони України, погодженого з Фондом державного майна України, що судами не враховано.
Доказом протиправності дій ОСОБА_4 при укладанні договору купівлі-продажу та незаконності його укладення є те, що дозвіл                             на відчуження нерухомого майна, на який посилаються суди, датований                  04 жовтня 2004 року, тоді як договір купівлі-продажу укладено 20 вересня 2008 року, тобто через 4 років після дозволу Міністерства оборони України, що суперечить пункту 50 постанови Кабінету Міністрів України від 06 червня 2007 року № 803 «Про затвердження об`єктів державної власності»                        та вказує на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу                        з ОСОБА_1 від 20 вересня 2009 року дозвіл Міністерства оборони України на відчуження нерухомого майна вже не був дійсним.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У лютому 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат                   Михалевський Ю. Р., подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу,  в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, надали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.
Під час нового розгляду справи відповідно до вказівок Верховного Суду України судами було з`ясовано, що  ОСОБА_1 був необізнаний про обмеження (відсутність) повноважень у представника Концерну «Військторгсервіс» на продаж спірного майна, а також застосовані норми статей 92, 237-239, 241 ЦК України.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції              до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційні скарги Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» задоволенню не підлягають.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права,                   а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують. 
 
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).
 
У частині першій статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа                має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року (частина перша статті 4 ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду                       за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод             чи інтересів.
Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності                     на нерухоме майно від 27 лютого 2004 року комплекс загальною площею 531,8 кв. м, який складається з їдальні № 6, цегляної, загальною площею 367,5 кв. м, під літ. «А»; кондитерського цеху, цегляного, загальною площею 132,4 кв. м, під літ. «А»; сараїв, цегляних під літ. «Б» та «В», що розташований за адресою:      АДРЕСА_1 , належав на підставі рішення від 11 лютого 2004 року             № 42 виконавчому комітету Чортківської міської ради Тернопільської області державі в особі Верховної Ради (балансоутримувач державне підприємство Міністерства оборони України «Управління торгівлі західного оперативного командування»).
 
Довіреністю від 04 жовтня 2004 року № 220/2071 Міністерство оборони України уповноважило начальника Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України ОСОБА_3 на надання від імені міністерства підприємствам (установам) військової торгівлі висновків (дозволів)                       на передачу в оренду (найм), списання з балансу, застосування прискореної амортизації та відчуження майна, що закріплене за ними на праві господарського відання.
 
12 листопада 2004 року Головним управлінням торгівлі тилу Міністерство оборони України в особі начальника ОСОБА_3 начальнику державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» ОСОБА_4 листом № 140/6/1466/9 надано дозвіл на відчуження основних засобів, серед яких нежитлові приміщення їдальні загальною площею 499, 9 кв. м, що розташовані                      за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до окремого доручення Міністра оборони України від 12 лютого 2005 року № 1235/з довіреності на право укладання договорів (угод, контрактів), надання від імені Міністерства оборони України прав здійснювати інші правочини термін дії яких не закінчився, вважати недійсними та листом від 17 лютого 2005 року № 140/ЮР/134, перший примірник довіреності № 220/2071, виданої на ім`я начальника Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України ОСОБА_3 повернуто директору адміністративного департаменту Міністерства оборони України.
 
Згідно з наказом Міністра оборони України від 31 січня 2006 року № 47 реорганізовано Головне управління торгівлі тилу Міністерства оборони України, припинено його діяльність як юридичної особи шляхом приєднання до державного господарського об`єднання - Концерн  «Військторгсервіс»                та визначено його правонаступником усіх майнових прав та обов`язків Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України.
 
12 вересня 2007 року Концерн «Військторгсервіс» в особі генерального директора ОСОБА_6 , який діяв на підставі статуту концерну, виданою довіреністю уповноважив начальника Філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування «Військторгсервіс» ОСОБА_4                         на укладення від імені Концерну «Військтогсервіс» будь-яких договорів (господарські, цивільно-правові) щодо відчуження належного концерну будь-якого нерухомого майна (у тому числі будівлі, приміщення, споруди),                 а також договори оренди (у тому числі цілісних майнових комплексів)                     з дозволу органу управління майном концерну Міністерства оборони України.
 
04 серпня 2008 року Управління торгівлі західного оперативного командування уклало із Рівенською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею Прайс договір про надання послуг щодо проведення аукціону (прилюдних торгів) з продажу нежитлових приміщень А-1, загальною площею 499,9 кв. м, що розташовані по    АДРЕСА_1 .
Переможцем прилюдних торгів, проведених 06 вересня 2008 року,                          з продажу зазначеного вище майна став ОСОБА_1 , з яким                       ОСОБА_4 , діючи від імені Концерну «Військторгсервіс», 20 вересня                 2008 року уклав договір купівлі-продажу комплексу об`єктів нерухомості,    що розташований по АДРЕСА_1 та складається з їдальні № 6 під літерою А, загальною площею 367,5 кв. м, кондитерського цеху під літерою А, загальною площею 132,4 кв. м, сараїв під літерами Б ти В, розмір яких в договорі не вказано. 
 
За змістом статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.
 
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
 
Згідно із частиною четвертою статті 565 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.
 
Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом (частина п`ята статті 656 ЦК України).
 
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).
 
Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власнику товару (стаття 658 ЦК України).
 
Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами (стаття 326 ЦК України).
 
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій встановили,                   що комплекс об`єктів нерухомості, що розташований по АДРЕСА_1 та складається з їдальні № 6 під літерою А, загальною площею 367,5 кв. м, кондитерського цеху під літерою А, загальною площею 132,4 кв. м, сараїв під літерами Б ти В, які були предметом оспорюваного договору, знаходились у державній власності               та належали на праві господарського відання державному підприємству Міністерства оборони України «Управління торгівлі західного оперативного командування» (правонаступник - Концерн «Військторгсервіс»).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. 
Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.
 
Отже, у разі відчуження юридичною особою майна, яке закріплене за нею     на праві господарського відання, ця юридична особа діє від власного імені, хоча й за обов`язкової наявності попередньої згоди власника майна. У разі видачі юридичною особою представнику довіреності на вчинення відповідного правочину, протягом строку довіреності або до припинення                  її дії від імені юридичної особи діє цей представник.
 
Також згідно з частиною першою статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення.
 
При цьому закон зобов`язує особу, яка видала довіреність і згодом скасувала її, негайно повідомити про це представника, а також відомих                    їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність (частина друга статті 249 ЦК України).
 
Частиною третьою вказаної статті ЦК України передбачено, що права                  та обов`язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася.
 
Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 30 листопада 2016 року № 6-2363цс16.
 
За змістом частини п`ятої статті 75 ГК України державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати, віддавати в заставу майнові об`єкти, що належать             до основних фондів, здавати в оренду цілісні майнові комплекси структурних одиниць та підрозділів державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно входить, і, як правило, на конкурентних засадах.
 
Розглядаючи спір, суди встановили, що надаючи дозвіл начальнику державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі західного оперативного командування»  ОСОБА_4                        на проведення відчуження об`єктів нерухомого майна 12 листопада                    2004 року, начальник Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України  ОСОБА_3 діяв у межах наданих йому повноважень                      за чинною на той час довіреністю Міністерства оборони України                        від 04 жовтня 2004 року, яка вважається недійсною у відповідності до окремого доручення Міністра оборони України від 12 лютого 2005 року. 
 
Зважаючи на те, що вказаною довіреністю Міністром оборони України                 від 04 жовтня 2005 року  ОСОБА_3 надано повноваження щодо надання дозволів від Міністерства оборони України підприємствам (установам) військової торгівлі на укладення договорів, які не заборонені чинним законодавством, з питань розпорядження майном, що закріплене за ними на праві господарського відання, зазначений вище дозвіл  ОСОБА_3 на відчуження спірного майна вважається дозволом Міністерства оборони України. За таких обставин відсутні підстави стверджувати,                                    що оскаржуваний договір купівлі-продажу було укладено із порушенням вимог щодо встановленого законом порядку відчуження належного державі майна.
 
Зазначеним спростовуються відповідні посилання касаційної скарги на відсутність згоди власника майна на його відчуження, як на підставу недійсності оспорюваного договору.
 
Скасування довіреності поширюється на майбутні правовідносини та не свідчить про недійсність усіх юридично значимих дій, вчинених представником під час її чинності. А отже, скасування 12 лютого 2005 року довіреності від 04 жовтня 2004 року не тягне автоматичного скасування виданого 12 листопада 2004 року дозволу на проведення відчуження об`єктів нерухомого майна за відсутності окремого розпорядження про відкликання зазначеного дозволу.
 
З урахуванням наведеного та зважаючи на те, що на момент надання начальником Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України  ОСОБА_3 дозволу на відчуження спірного нерухомого майна, довіреність Міністра оборони України була чинною, а також те, що вказана згода в подальшому Міністерством оборони України не відкликалась та будь-яких дій щодо контролю за використанням належного державі майна ним не здійснювались (починаючи з моменту скасування довіреності                        до моменту звернення Тернопільським прокурором з нагляду                                за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України із цим позовом в суд), колегія суддів погоджується із висновком судів першої                 та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позову.
 
Також колегія суддів зауважує щодо необхідності додержання принципу «належного урядування», зокрема у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» зазначено, що потреба виправити допущену в минулому «помилку»                                       не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
 
Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.
 
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (стаття 203, частина перша статті 215 ЦК України).
 
Згідно зі статтями 2, 80, 91, 92 ЦК України юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю. При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те,                    що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК України). 
 
Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду             на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.
На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.                                У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. 
 
Таким чином, частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток                    із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували                          на момент укладення договору. 
 
Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи             в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини                      з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.
 
Крім того, згідно з частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
 
За правилами статей 237, 244, 246 ЦК України орган юридичної особи                   або інша особа, уповноважена її установчими документами, може видати довіреність від імені юридичної особи іншому представнику (який не                      є органом юридичної особи чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені)                                    та уповноважити представника вчинити правочин від імені юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами. Стаття 240 ЦК України допускає можливість передоручення. 
 
За таких обставин відповідно до статей 92, 237-239, 241, 249 ЦК України            для визнання недійсним договору, укладеного юридичною особою                           з третьою особою, з підстав порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, не має самостійного юридичного значення сам по собі факт перевищення повноважень органом чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи                 чи закону виступає від її імені, та сам по собі факт скасування довіреності представнику, який в період її чинності здійснював свої права та виконував обов`язки за цією довіреністю.
 
Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи чи про припинення дії довіреності, виданої представнику юридичної особи, який укладає договір від її імені.
 
Колегія суддів погоджується із правильністю висновку судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_1 не знав та не міг знати про наявність будь-яких можливих обмежень та перешкод у представника продавця при реалізації ним спірних нерухомих об`єктів та підписанні оспорюваного правочину.
 
Посилання суду першої інстанції на пропуск строку позовної давності                     є зайвим, проте це не є підставою для скасування правильного по суті рішення, яким відмовлено прокурору в позові по суті позовних вимог                   за необгрунтованістю (частини друга статті 410 ЦПК України).
 
Отже, з урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи фактичні обставини були встановлені судами на підставі повного і об`єктивного дослідження поданих доказів, висновки судів відповідають цим обставинам і при вирішенні спору суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права, врахувавши висновки Верховного Суду країни, які  є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи                           (стаття 360-7 ЦПК України 2004 року), тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги і скасування оскаржуваних судових рішень.
 
Посилання касаційних скарг на постанову Верховного Суду України                        від 16 вересня 2015 року у справі № 6-101цс15 є безпідставними, оскільки                 у подальших своїх судових рішеннях, в яких були подібні правовідносини              й фактичні обставини, за участі Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс», Верховний Суд України по суті змінив свою правову позицію, що підтверджується постановою Верховного Суду України                       від 30 листопада 2016 року у справі № 6-2363цс16, так і цій справі, коли Верховний Суд України скасував судові рішення і направив справу на новий судовий розгляд.   
 
Доводи касаційних скарг Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» не заслуговують на увагу, оскільки були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, при дослідженні та встановленні цих обставин судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. 
 
Інші доводи, наведені у касаційних скаргах, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, тому також не заслуговують на увагу.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд                 у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» залишити без задоволення.
 
Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 26 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Тернопільської області                     від 19 липня 2018 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               Д. Д. Луспеник
Б. І. Гулько 
Р. А. Лідовець