Постанова
Іменем України
 
27 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 668/14231/15-ц
провадження № 61-15238св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Сімоненко В. М.,
суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач) 
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 24 грудня 2015 року ОСОБА_2 та постанову Апеляційного суду Херсонської області від 25 січня 2018 року у складі суддів: Ігнатенко П. Я., Воронцової Л. П., Полікарпової О. М., 
учасники справи:
позивач -  публічне акціонерне товариство комерційний  банк «ПриватБанк»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом доОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позову зазначено, що 11 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 26 100 доларів США строком до 11 лютого 2028 року. В забезпечення виконання умов зазначеного договору укладено договір поруки із ОСОБА_3 . Внаслідок неналежного виконання позичальником умов кредитного договору утворилася заборгованість, яка станом на 18 листопада 2015 року становить 97 090 доларів 71 цент США., з яких: тіло кредиту -                     19 318 доларів 09 центів США; заборгованість за процентами - 17 762 долари                    84 центи США; комісія - 555 доларів 69 центів США; пеня - 54 820 доларів                      71 цент США; штраф (фіксована частина) - 10 доларів 52 центи США та штраф (процентна складова) - 4 622 доларів 87 центів США. Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути солідарно з відповідачів кредитну заборгованість у розмірі 97 090 доларів 71 цент США, що еквівалентно                                  2 307 846 грн 27 коп.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 24 грудня                 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 ,                   ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 11 лютого 2008 року у розмірі 37 636,62 доларів США, що еквівалентно 894 622,46 грн, та пеню у розмірі 459 190 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що внаслідок неналежного виконання позичальником умов кредитного договору утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню із солідарних боржників. Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Таким чином, враховуючи невідповідність розміру пені та штрафу, нарахованих позивачем, розміру збитків, які він поніс внаслідок прострочення виконання позичальником зобов`язань щодо своєчасного та у повному обсязі повернення кредиту та процентів за користування ним, суд зменшує розмір пені та штрафу, які підлягають стягненню з відповідачів за кредитним договором до 19 318 доларів 09 центів США, що еквівалентно 459 190 грн. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд розглядав справу неодноразово. 
Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 25 січня                            2018 року  рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 залишено без змін. В частині часткового задоволення позову до ОСОБА_3 рішення суду скасовано, у позові до поручителя відмовлено.  
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом правильно встановлено наявність у ОСОБА_1 кредитних зобов`язань, порушення ним умов кредитного договору та наявність заборгованості у розмірі 37 636 доларів 62 центи США, яка підтверджується розрахунком банку, правильність якого перевірена судом та належними доказами не спростована. Судом першої інстанції правильно застосована частина третя статті 551 ЦК України, оскільки розмір нарахованої пені і штрафу значно перевищують розмір збитків банку.Враховуючи викладене, суд погоджується із висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог банку та стягнення з боржника ОСОБА_1 в рахунок відшкодування заборгованості за кредитним договором 37 636 доларів 62 центи США, що еквівалентно 894 622 грн 46 коп., та пені у розмірі 459 190 грн. Доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі щодо застосування строку позовної давності в частині позовних вимог банку до позичальника, не заслуговують на увагу, оскільки відповідач із заявою про застосування строків позовної давності у суді першої інстанції до ухвалення заочного рішення не звертався, а на стадії апеляційного провадження таке право у нього відсутнє. Також не заслуговують на увагу доводи щодо подвійного стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки за рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона суду від 16 липня 2009 року в рахунок заборгованості звернуто стягнення на майно іпотекодателя ОСОБА_3 , а даний позов поданий після реалізації іпотечного майна про стягнення непогашеної заборгованості за кредитним договором. Разом з тим, звернення стягнення на предмет іпотеки 06 липня 2009 року в рахунок погашення заборгованості, розмір якої було визначено в порядку дострокового погашення, є фактичною зміною банком строку виконання основного зобов`язання, який за кредитним договором мав закінчуватися 11 лютого 2028 року.Відповідно до пункту 12 договору поруки дія поруки припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Таким чином, п`ятирічний строк пред`явлення вимоги до поручителя спливає у липні 2014 року і з цього часу поруку слід вважати припиненою. При цьому, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вимогою до ОСОБА_3 у листопаді                    2015 року.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи касаційної скарги 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Касаційна скарга мотивована тим, що розрахунок заборгованості не є належним доказом, оскільки не містить дати та розміру погашення кредиту, не відображає сум від реалізації предмета іпотеки. Суд не з`ясував, чи було предметом розгляду судом під час вирішення справи про звернення стягнення на предмет іпотеки питання щодо підвищення процентної ставки за кредитом. Апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про витребування у банку первинних документів та клопотання про призначення судової економічної експертизи. Суд стягнув неустойку за увесь період прострочення без урахування спеціальної позовної давності щодо таких вимог та не зменшив її відповідно до вимог розумності й справедливості. Банк із 12 жовтня 2008 року в односторонньому порядку збільшив процентну ставку за кредитом із 12 % річних до 15, 12 %. Суд стягнув із нього й пеню, й штраф, що є подвійною відповідальністю за одне й те ж саме порушення кредитного договору. Крім того, звернувши стягнення на предмет іпотеки та змінивши строк повернення кредиту, банк втратив право нараховувати проценти, комісію, пеню й штрафи поза строком дії кредитного договору. Він був неналежним чином повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, а тому був позбавлений можливості заявити про застосування строків позовної давності, проте апеляційний суд не застосував цю заяву на стадії апеляційного розгляду справи. 
 
В частині вирішення справи апеляційним судом щодо поручителя заявник доводів у касаційній скарзі не наводить, а тому в цій частині рішення апеляційного суду не переглядається. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано матеріали справи із Суворовського районного суду м. Херсона,  відстрочено  ОСОБА_1 сплату судового збору за подання цієї касаційної скарги до ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, зупинено касаційне провадження у справі цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи                     № 200/11343/14-ц за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2019 року поновлено касаційне провадження у справі. Зупинено виконання рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 24 грудня 2015 року та постанови Апеляційного суду Херсонської області від 25 січня 2018 року до закінчення касаційного провадження.
Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2020 року цивільну справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами у складі колегії з п`яти суддів. 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
08 лютого 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року                  № 460-IX (далі - Закон від 15 січня 2020 року № 460-IX).
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 15 січня 2020 року                     № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
Фактичні обставини, встановлені судами 
Суди установили, що 11 лютого 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № НЕНЗGК 0000000002, відповідно до умов якого останньому надано кредит у розмірі 26 100 доларів США з кінцевим терміном повернення                   11 лютого 2028 року. Того ж дня між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки, згідно якого поручитель зобов`язалася відповідати за зобов`язання позичальника.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 06 липня                    2009 року у справі № 2-1714/09 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 21 906 доларів 45 центів США звернуто стягнення на будинок загальною площею 29,1 кв. м та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» з укладенням договору купівлі-продажу від свого імені на підставі іпотечного договору                         № НЕНЗGК 0000000002 від 11 лютого 2008 року.
Виселено ОСОБА_3 , яка зареєстрована і проживає у будинку, розташованому за вказаною вище адресою, зі зняттям з реєстраційного обліку у відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України м. Херсон, смт Антонівка.
20 червня 2014 року предмет іпотеки реалізовано та 25 червня 2014 року на рахунок банку зараховано 4 456 доларів 75 центів США. Зазначені кошти були розподілені на прострочене тіло кредиту - 1 938 доларів 45 центів США, витрати на реалізацію - 845 доларів 27 центів США та пеню - 1 673 доларів 03 центи США.
Звернувшись до суду із цим позовом, кредитор нарахував до стягнення заборгованість за кредитом, для погашення якої не вистачило коштів від реалізації предмета іпотеки, та проценти, комісію, пеню й штрафи за новий період прострочення виконання зобов`язання після набрання законної сили рішенням заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона                           від 06 липня 2009 року.
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
 
Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором.
 
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18) від 18 вересня 2018 року. 
 
Аналогічні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04 липня                        2018 року, в якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.
Таким чином, вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 18 294 долари 97 центів (21 906 доларів 45 центів США (борг, у рахунок погашення якого звернуто стягнення на предмет іпотеки) -  суми, які погашено за рахунок реалізованого майна: тіло кредиту - 1 938 доларів 45 центів США, пеня - 1 673 доларів 03 центи США) є обґрунтованою.  
Разом з тим,  відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, що передбачено статтею 257 ЦК України.
Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.
У спірних правовідносинах за умовами кредитного договору сторони встановили строк позовної давності тривалістю у п`ять років (пункт 5.5 кредитного договору). 
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.
У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
У заяві про перегляд заочного рішення суду першої інстанції заявник вказував, що його з представником належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи, проте вони були відсутні у судовому засіданні з поважних причин: ОСОБА_1 перебував за межами Херсонської області, а його представник був задіяний в іншому судовому процесі (а. с. 46).
За змістом частини четвертої статті 169 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином.
Натомість суд першої інстанції 24 грудня 2015 року ухвалив заочне рішення при першій неявці відповідача та його представника у судове засідання (а. с. 37, 38), а тому колегія суддів дійшла висновку щодо порушення судом першої інстанції порядку ухвалення заочного рішення, що позбавило відповідача можливості заявити про позовну давність. 
Про необхідність врахування позовної давності при вирішенні спору                           ОСОБА_1 зазначав у заяві про перегляд заочного рішення та в апеляційній скарзі, а тому з огляду на допущені судами порушення процесуального закону щодо врахування цієї заяви колегія суддів дійшла висновку про застосування позовної давності до вимог банку про стягнення 18 294 доларів 97 центів, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.
Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.    
Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 06 липня                    2009 року у справі № 2-1714/09 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 21 906 доларів 45 центів США звернуто стягнення на будинок загальною площею 29,1 кв. м та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» з укладенням договору купівлі-продажу від свого імені на підставі іпотечного договору                          № НЕНЗGК 0000000002 від 11 лютого 2008 року.
Після набрання чинності вказаним рішенням суду кредитор мав об`єктивну можливість дізнатися про порушення своїх прав у межах строку позовної давності, оскільки протягом п`яти років починаючи із дати набрання вказаним рішенням суду чинності міг вчинити дії щодо реалізації предмета іпотеки та з`ясувати розмір заборгованості, на погашення якої не вистачило коштів від реалізації предмета іпотеки.
Разом з тим, банк ухилився від реалізації предмета іпотеки протягом зазначеного строку, а боржник був позбавлений можливості вчинити аналогічної дії, тому п'ятирічний строк позовної давності для звернення до суду із вимогами до боржника про стягнення 18 294 доларів 97 центів слід відраховувати з                             16 липня 2009 року - набрання чинності рішенням суду, яким встановлено факт зміни банком строку виконання основного зобов`язання. 
Таким чином, звернувшись до суду з вимогою про стягнення                                           18 294 доларів 97 центів у листопаді 2015 року, банк пропустив строк позовної давності, що згідно частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.
Щодо сум, нарахованих після зміни кінцевого строку виконання зобов`язання за кредитним договором  шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, необхідно зазначити таке.  
 
Кредитор, звернувшись у 2009 році із достроковою вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитом, на власний розсудзмінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється зі спливом строку виконання зобов`язання.
Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04 липня 2018 року.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
 
За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
 
За своєю правовою природою неустойка має акцесорний характер і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.
 
Таким чином, право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку та комісію припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) від 31 жовтня             2018 року). 
 
З урахуванням викладеного, нарахування банком неустойки (пені та штрафу) й комісії після дострокової вимоги є необґрунтованим. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно частини першої та другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
 
Відповідно до положень частини третьої статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Враховуючи те, що норми матеріального права застосовано неправильно як апеляційним судом, так і судом першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про скасування судових рішень частині вирішення позовних вимог до                        ОСОБА_1 із ухваленням нового рішення про відмову у позові до нього на підставі статті 212 ЦПК України. 
Щодо розподілу судових витрат
Згідно підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
 
У задоволенні позовних вимог банку до ОСОБА_1 відмовлено, а тому судовий збір у розмірі 69 235 грн 38коп. ((2 3070846 грн 27 коп. * 1,5 %)*200%) , сплату якого було відстрочено до ухвалення рішення касаційним судом, необхідно покласти на позивача.
 
Крім того, за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 14 891 грн 93 коп., які необхідно стягнути на його користь із позивача. 
 
Керуючись статтями 141, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 
 
Заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 24 грудня                      2015 року та постанову Апеляційного суду Херсонської області від 25 січня                  2018 року скасувати у частині вирішення позовних вимог банку до ОСОБА_1 .
 
У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити. 
 
Стягнути із публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» в дохід держави України судовий збір у розмірі 69 235 грн 38 коп. 
 
Стягнути із публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь  ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 14 891 грн 93 коп.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                                     В. М. Сімоненко 

Судді:                                                                                А. А. Калараш

                                                                                             С. Ю. Мартєв

                                                                                         Є. В. Петров  

                                                                                          С. П. Штелик