23.03.20
22-ц/812/569/20
Єдиний унікальний номер судової справи: 484/4445/18 
Номер провадження 22-ц/812/569/20 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.

Постанова
іменем України

23 березня 2020 року м. Миколаїв Справа №484/4445/18
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого Самчишиної Н.В.,
суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання - Гавор В.Б., 
без участі учасників справи, належно повідомлених про час та місце судового засідання,
переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Маржиної Т.В., у приміщенні цього суду в м. Первомайську, дата складення повного тексту рішення 17 січня 2020 року, у цивільній справі за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат за період навчання,

встановила:

У вересні 2019 року Національна академія внутрішніх справ (далі - НАВС) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування витрат за період навчання в розмірі 49 611 грн. 27 коп.
Позов мотивований тим, що 15 серпня 2014 року відповідача було зараховано курсантом до НАВС та поставлено на всі види продовольчого і речового забезпечення, з виплатою грошового забезпечення. 
25 серпня 2014 року між НАВС та ОСОБА_1 укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України, відповідно до умов якого остання зобов`язалася, отримавши освіту за рахунок держави, приступити до виконання службових обов`язків за посадою, на яку буде призначена, і відпрацювати на ній не менше трьох років. У разі звільнення з органів внутрішніх справ до встановленого трирічного терміну перебування на службі - відшкодувати фактичні витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі.
Наказом від 21 червня 2018 року №886 відповідачу присуджено ступінь вищої освіти бакалавр за напрямом підготовки «Правознавство» та видано диплом бакалавра.
Після закінчення навчання, відповідно до умов договору, ОСОБА_1 направлено для подальшого проходження служби до комплектуючого підрозділу.
       Однак, наказом від 03 квітня 2019 року № 107 о/с, за повідомленням ГУНП в Миколаївській області, ОСОБА_1 була звільнена зі служби в Національній поліції за власним бажанням, проте витрати за навчання в НАВС не відшкодувала.
       З огляду на викладене, НАВС просила суд стягнути з ОСОБА_1 витрати, пов`язані з утриманням в начальному закладі, 49 611 горн. 27 коп. та судовий збір в розмірі 1 921 грн.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 січня 2020 року позовні вимоги задоволено, вирішено питання розподілу судових витрат.
Задовольняючи позовні вимоги НАВС, суд першої інстанції вважаючи, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.
       Не погодившись із ухваленим рішенням, відповідач, посилаючись на порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просила оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким закрити провадження у справі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про те, що ця справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки на курсантів вищих навчальних закладів, які здійснюють підготовку поліцейських, поширюються права та обов`язки, гарантії правового і соціального захисту, а також відповідальність поліцейських, а тому служба відповідача є публічною. У зв`язку з тим, посилаючись на правовий висновок, що викладений у постановах Великої Палати Верхового Суду від 13 березня 2019 року у справі №723/18/17 (провадження №14-563цс18), від 14 вересня 2019 року у справі №127/7858/18 (провадження №14-373цс19) відповідач вважала, що в зазначеному випадку вирішення цього спору належить до компетенції адміністративного суду. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник НАВС ОСОБА_2 посилалась на те, що суд зробив правильний висновок про те, що ця справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спір виник в результаті невиконання відповідачкою цивільно-правової угоди, внаслідок чого у неї виникло зобов`язання з відшкодування вартості навчання, вважала, що вирішення цього спору не належить до компетенції адміністративного суду. При цьому зазначала, що викладене підтверджується правовою позицією, що закріплена у постанові Великої палати Верхового Суду від 29 травня 2019 року у справі №755/7554/18 (провадження № 14-135цс19), а також у постановах від 14 березня 2018 року у справі №461/5577/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №820/5761/15. Крім того, зазначала, що такої ж позиції на протязі всього часу дотримувались й інші суди касаційної інстанції: Касаційний цивільний суд у складі Верхового Суду, Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних та кримінальних справ (постанови від 12 грудня 2018 року у справі №553/4365/14-ц, від 03 грудня 2018 року у справі №361/47/17, від 25 липня 2018 року у справі №761/9538/16-ц, від 21 червня 2018 року у справі №398/4509/15-ц тощо). До того ж, сьогодні такої же позиції дотримуються і деякі апеляційні суди. У своїй постанові Велика Палата Верхового Суду, зокрема від 14 березня 2018 року у справі №461/5577/15 ц та від 31 жовтня 2018 року у справі №820/5761/15, не навела нормативно-правового обґрунтування для перегляду і зміни власної позиції.
Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, а апеляційне провадження закрити з наступних підстав.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
       За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
       З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
       Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
       Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
       Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах установленої компетенції.
       При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
       Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, із цивільних та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
       У частині першій статті 1 Цивільного кодексу України указано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
       Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
       Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Разом з тим, за приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
       Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
       Публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).
Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.
       Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
       Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. 
Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
За змістом статті 9 Закону України від 20 грудня 1990 року №565-Х11 «Про міліцію» (далі - Закон №565-Х11), чинного на час виникнення спірних правовідносин, на курсантів, слухачів, ад`ютантів, інших атестованих працівників, у тому числі й викладацького складу навчальних закладів міністерства внутрішніх справ України, поширюються права і обов`язки, гарантії правового і соціального захисту та відповідальність працівників міліції.
Відповідно до частини першої статті 20 цього ж Закону працівник міліції є представником державного органу виконавчої влади, а тому його служба є публічною.
       Відповідно до положень ч. ч. 1, 6 ст. 59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Поліцейські, у тому числі слухачі та курсанти вищих навчальних закладів із специфічними умовами, які здійснюють підготовку поліцейських, та які перебувають на військовому обліку військовозобов`язаних, на час служби в поліції знімаються з такого обліку і перебувають у кадрах поліції.
       Частиною 2 ст. 74 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що підготовка фахівців за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, проводиться на підставі контракту про здобуття освіти, який укладається між навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчається.
       Згідно з ч. 7 ст. 63 Закону України «Про Національну поліцію» контракт про навчання укладається з громадянами, які зараховані до вищого навчального закладу із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, за умови досягнення такими особами 18-річного віку. Визначення правових відносин між курсантами вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, яким не виповнилося 18 років, і державою здійснюється відповідно до вимог Цивільного кодексу України.
       З матеріалів справи вбачається, що відповідно до витягу з наказу НАВС № 128 о/с від 11 серпня 2014 року ОСОБА_1 зараховано курсантом 1-го курсу денної форми навчання для здобуття освітньо-кваліфікованого рівня бакалавра за державним замовленням до НАВС (а.с. 10). 25 серпня 2014 року НАВС, Головне управління МВС України в Миколаївській області та ОСОБА_1 уклали договір №14-560 про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України НАВС, відповідно до умов якого остання зобов`язалася, отримавши освіту за рахунок держави у вказаній академії, після закінчення навчання прибути до місця призначення, приступити до виконання службових обов`язків за посадою, на яку вона буде призначена, і відпрацювати на ній не менше трьох років (а. с. 11).
Наказом НАВС № 192 о/с від 06 листопада 2015 року ОСОБА_3 , за її бажанням продовжувати навчання та службу в поліції, звільнено з ОВС з продовженням навчання в НАВС у зв`язку із переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації0 (а.с.12).
Наказом №202 о/с від 11 листопада 2015 року з 07 листопада 2015 року ОСОБА_1 призначено на посаду курсанта другого курсу з присвоєнням спеціального звання рядового поліції (а.с.13). Після закінчення навчання, відповідно до умов договору, ОСОБА_1 направлено для подальшого проходження служби до комплектуючого підрозділу.
Однак, наказом від 03 квітня 2019 року № 107 о/с, за повідомленням ГУНП в Миколаївській області, ОСОБА_1 була звільнена зі служби в Національній поліції на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» за власним бажанням, проте витрати за навчання в НАВС не відшкодувала (а.с.48).
За таких обставин, оскільки на курсантів вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України поширюються права та обов`язки, гарантії правового і соціального захисту, а також відповідальність працівників поліції, тому служба відповідача є публічною.
       Отже, спори, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
       На підставі викладеного вище апеляційний суд дійшов висновку, що справа по суті заявлених вимог не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки у межах цивільного судочинства суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному судочинстві в силу вимог статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.
       Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16, у якій Велика палата Верхового Суду відступила від висновків викладених у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 461/5577/15-ц (провадження №14-18цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №820/5761/15 (провадження №11-750апп18), від 13 березня 2019 року у справі №723/18/17 та від 04 вересня 2019 року у справі 127/7858/18, що свідчить про усталену практику розгляду вказаної категорії спорів. 
При цьому колегія суддів зазначає, що в даному випадку є необґрунтованим посилання представника позивача у відзиві на апеляційну скаргу на висновки щодо юрисдикції суду, який вирішує питання про стягнення вартості витрат на навчання, зроблені у постановах Великої палати Верхового Суду від 29 травня 2019 року у справі №755/7554/18 (провадження № 14-135цс19), а також у постановах від 14 березня 2018 року у справі №461/5577/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №820/5761/15 та інші, що зазначені в апеляційній скарзі, оскільки вони не є аналогічними. У цих постановах відсутній спір з приводу прийняття на публічну службу, її проходження і звільнення з публічної служби та спеціальний суб`єкт проходження публічної служби (курсант НАВС, службовець органів внутрішніх справ, тощо).
Доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, фактично зводяться до незгоди з висновками, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №723/18/17 та від 04 вересня 2019 року у справі 127/7858/18, а також до суб`єктивного тлумачення норм права, проте ці доводи висновків апеляційного суду не спростовують, враховуючи те, що суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, у зв`язку з чим підстав вважати, що доводи є слушними, не має. Це ж стосується і посилання у відзиві на апеляційну скаргу представника позивача щодо позиції інших апеляційних та касаційних судів. 
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 липня 1950 року встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява № 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».
       За таких обставин, суд першої інстанції не дослідив питання юрисдикційності спору, помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства, чим порушив норми процесуального права, тому рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, а провадження у справі закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
       Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
       Відповідно до частин 1, 2 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
       З огляду на вказане апеляційний суд вважає за необхідне закрити провадження у справі, оскільки цей спір не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.
       Відповідно до частини четвертої статті 377 ЦПК України у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Позивачем заяву про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, у відзиві на апеляційну скаргу або окремо не подано, тому обговорювали таке питання колегія суддів вважає недоречним.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір понесений останнім за подання апеляційної скарги в розмірі 2 881 грн. 50 коп.
Керуючись ст. ст. 255, 367, 368, 374, 377, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, 

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 січня 2020 року скасувати.
       Провадження у справі №484/4445/18 за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат за період навчання закрити.
       Стягнути з Національної академії внутрішніх справ (03035, м. Київ, пл. Солом`янська, 1, р/р НОМЕР_1 у ДКСУ м. Київ, ЄДРПОУ 08751177, МФО 820172) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 2 881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одна) грн. 50 коп. сплачений за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                        Н.В. Самчишина

Судді:                                                        П.П. Лисенко

                                                               Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 23 березня 2020 року.