ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2020 року                                                                 м. Одеса
Єдиний унікальний номер справи №502/1438/18
Апеляційне провадження № 22-ц/813/4610/20 
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач), 
суддів-Ващенко Л.Г.,Сєвєрової Є.С.,
учасники справи:
позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічними позовами-кредитна спілка «Істок»,
представник позивача-Банник Наталія Сергіївна,
відповідач 1 за первісним позовом та позивач і третя особа за зустрічними позовами -  ОСОБА_1 ,
відповідач 2 за первісним позовом та позивач і третя особа за зустрічними позовами - ОСОБА_2 ,
представник відповідачів за первісним позовом - ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 в інтересах кредитної спілки «Істок» на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 21 серпня 2019 року, постановлене під головуванням судді Масленикова О.А., 
 
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 
У серпні 2018 року кредитна спілка «Істок» (далі-КС «Істок»,кредитна спілка) звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтовано тим, що 19 травня 2017 року між КС «Істок» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № КД-4889, відповідно до п. 1.1. якого останній отримав кредит у сумі 40 000 грн. і зобов`язався повернути кредит в повному обсязі у терміни встановлені договором - до 26 листопада 2018 року.
Відповідно до п.2.5. кредитного договору відсоткова ставка за користування кредитом становить 0,001% річних. За п.2.7. кредитного договору, плата за надання кредиту становить 43,999 % щорічно. 
З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним договором, 19 травня 2017 року КС «Істок» уклала з ОСОБА_2 договір поруки № КД - 4889 ДП1. 
27 липня 2017 року між КС «Істок» і ОСОБА_1 внесено зміни в кредитний договір шляхом укладення додаткового договору №1 до кредитного договору, згідно якого плата за надання кредиту становить 175,9 %, щорічно, та який є невід`ємною частиною кредитного договору.
Отримавши кредитні кошти, відповідач ОСОБА_1 неналежним чином виконував зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитом, яка складається з:
- 17 612,56 грн. заборгованість за основною сумою кредиту;
- 56 624,36 грн. заборгованість за супровід кредиту; 
- 0,48 грн. заборгованості по відсотках; 
- 7126,79 грн. інфляційних нарахувань; 
- 2 257,63 грн. – 3 % відсотки річних, згідно ст. 625 ЦК України, всього 83 621,82 грн.
У зв`язку з порушенням умов кредитного договору, з несвоєчасним погашенням кредиту згідно з графіком, 27 вересня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на адресу їх реєстрації направлено лист-попередження, який ними отримано, про що свідчить відмітка у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.
Посилаючись на викладене, представник позивача просила задовольнити позов та стягнути заборгованість з відповідачів солідарно у розмірі 83 621, 82 грн.(т.1 а.с.2-10).

Рух справи в суді, короткий зміст зустрічних позовів та відзив 
Заочним рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 07 листопада 2018 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь КС «Істок» заборгованість за кредитним договором станом на 31 липня 2018 року у розмірі 83 621,82 грн. та вирішено питання про стягнення судових витрат (т.1 а.с.71-74). 
18 січня 2019 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про перегляд заочного рішення (т.1.а.с. 84-89). 
Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 18 лютого 2019 року заочне рішення від 07 листопада 2018 року скасовано (т.1 а.с.138-140).
27 лютого 2019 року  представник ОСОБА_3  в  інтересах   ОСОБА_2  звернулась до суду із зустрічним позовом до КС «Істок», третя особа: ОСОБА_1 , про визнання поруки припиненою та визнання недійсним п.1.2 Договору поруки від 19 травня 2017 року.
Зустрічний позов обґрунтовано тим, що за п.1.2 Договору поруки від 19 травня 2017 року, поручитель погоджується із правом кредитора та позичальника змінювати умови кредитного договору та надає згоду на всі без виключення наступні зміни та доповнення до кредитного договору.
Однак випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов`язання і навіть відсутність з його боку заперечень про збільшення обсягу його відповідальності не може розглядатись як надання ним згоди на такі зміни, оскільки зміст п.1.2 Договору поруки № КД - 4889 ДПІ від 19 травня 2017 року є таким, що суперечить ст.559 ЦК України. 
Зазначила, що 27 липня 2017 року між КС «Істок» та ОСОБА_1 укладено додаткова угода №1 до кредитного договору від 19 травня 2017 року про те, що плата за кредит за п.2.7. договору, змінюється на 175,9 % річних. ОСОБА_2 не виступав поручителем за даною додатковою угодою. Будь-яких повідомлень щодо внесення змін та доповнень до п. 1.1 спірного договору ОСОБА_2 не отримував. Згоди на збільшення обсягу своєї відповідальності не надавав.
Укладення додаткової угоди та внесення змін п. 2.7 вказаного кредитного договору, за якими плата за надання кредиту змінюється з 44 % на 175 %, що призвело до збільшення загальної суми таких процентів і збільшення обсягу відповідальності поручителя, виходячи з відсутності доказів, які б свідчили, що поручитель був обізнаний із умовами цієї Додаткової угоди і надавав згоду на її укладення, є підставою для визнання її припиненою на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України(т.1 а.с.152-158).
28 лютого 2019 року представник Строкова А.Г. в інтересах  ОСОБА_1  звернулась до суду із зустрічним позовом до КС «Істок», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання кредитного договору недійсним.
Зустрічний позов обґрунтовано тим,що позивач ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Збройних Силах України, що підтверджується копією посвідчення. 
Відповідачу вказані обставини було відомо, оскільки перед укладенням кредитного договору на вимогу КС «Істок», ОСОБА_1 надав відомості щодо підтвердження місця своєї роботи, зайнятості, копії військових квитків, копії контрактів військовослужбовців. У заяві ОСОБА_1 на отримання кредиту у розмірі 40000 грн. чітко вказано місце роботи позичальника - та номер військової частини, вказане прізвище безпосереднього начальника.
Оскільки в Україні особливий період розпочався 18 березня 2014 року та триває дотепер, згідно ч.15ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», йому як військовослужбовцю штрафні санкції, пеня, проценти за користування кредитом не нараховуються, а тому КС «Істок» безпідставно нараховані  штрафні  санкції   за кредитним договором. 
Окрім вищезазначених підстав недійсності правочину, укладеного між ОСОБА_1 та КС «Істок» є недодержання в момент його вчинення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування». 
Текст кредитного договору від 19 травня 2019 року нечитаємий, написаний шрифтом меншим 12 кегль, а розмір міжстрічного інтервалу мінімальний, зливається з кольором фону, що теж є підставою для визнання кредитного договору недійсним.
Також несправедливою є ціна договору, а саме встановлена у договорі сума відсотків. У п.2.5 спірного кредитного договору відсотки по кредитам становлять 0,001 % річних, а відповідно до п.2.7 зазначеного договору, плата за кредит становить 43,999 %. Тобто, реальна річна процентна ставка становить 44% річних, які сплачує позичальник за користування кредитом. 
У п. 2.9 кредитор КС «Істок» визначає що 67,02 %, це сума, яка складається, відповідно до договору кредиту, з плати за кредит, відсотків, та коштів, які у майбутньому має сплатити кредитор, щоб повернути кредит.
27 липня 2017 року у додатковій угоді плата за кредит за п.2.7 договору змінюється на 175,9 % річних, яка у тричі перевищує вартість тіла кредиту, тобто вартості самої продукції, чим КС «Істок`встановлює жорсткі обов`язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.
Посилаючись на викладене, представник ОСОБА_1 просила суд на підставі ст.ст. 203,215 ЦК України,Закону України «Про захист прав споживачів» визнати недійсним кредитний договір від 19 травня 2017 року,з додатковими змінами від 27 липня 2017 року (т.1 а.с.170-173). 
20 серпня 2019 року представником КС «Істок» надано відзив на позов  ОСОБА_2 , в якому представник просив відмовити у зустрічному позові ОСОБА_2 та задовольнити первісні вимоги КС «Істок», посилаючись на те, що:
- ОСОБА_2 підписуючи договір поруки від 19 травня 2017 року надав очевидну та чітку згоду на будь-які зміни умов кредитного договору; 
- припинення договору поруки та визнання правочину недійсним є різними юридичними фактами, що виникають на різних правових підставах, тому обґрунтування недійсності пункту 1.2 Договору поруки за ст.559 ЦК України є безпідставними. 
- фактами введення в оману ОСОБА_2 зазначив розмір шрифту договору та неможливість винести договір за межі офісу позичальника, що не є фактом обману з боку КС «Істок»; 
- посилання позивача за зустрічним позовом на збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання є необґрунтованим з огляду на те, що плата за надання кредиту змінилась через порушення графіку повернення кредиту та сплати зобов`язань, тобто внаслідок навмисних або необережних дій позичальника, а не через односторонню зміну умов кредитного договору з боку КС «Істок» (т.1 а.с.239).
Ухвалою суду від 05 серпня 2019 року закінчено підготовче засідання, справа призначена до судового розгляду по суті з викликом учасників процесу (т.1 а.с.233).
Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідачів за первісним позовом ОСОБА_3 просили відмовити в позові КС «Істок» та задовольнити зустрічні позови.
Представником позивача КС «Істок» надано заяву, в якій він просив розглянути справу у їх відсутність, підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі (т.1 а.с.223).

Короткий зміст рішення суду 
Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 21 серпня 2019 року в позові КС «Істок» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
В зустрічному позові ОСОБА_2 до КС «Істок», третя особа: ОСОБА_1 , про визнання поруки припиненою та визнання недійсним положень договору поруки – відмовлено.
В зустрічному позові ОСОБА_1 до КС «Істок», третя особа ОСОБА_2 , про визнання кредитного договору недійсним відмовлено.
Судове рішення в частині відмови у первісному позові мотивовано тим, що ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка діяла на час виникнення правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у розумінні цього Закону, тому нарахування позивачем «плати за надання кредиту» в сумі 56 624,36 грн. по кредитному договору є нікчемною.
Відповідачам за первісним позовом, як військовослужбовцям Збройних Сил України, проценти та штрафні санкції за кредитним договором не повинні нараховуватися, оскільки на них поширюються пільги, передбачені п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей».
Згідно наданого розрахунку заборгованості, ОСОБА_1 виплатив за кредитним договором кошти в сумі 40 365,75 грн. і він не повинен сплачувати інші платежі, на які поширюються пільги, тому жодних інфляційних втрат позивач за первісним позовом не поніс, з огляду на повернення ОСОБА_1 суми кредиту до закінчення строку дії договору, в зв`язку з чим відсутні підстави для застосування положень ст.625 ЦК України.
Щодо вимог зустрічного позову ОСОБА_2 , суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки, укладаючи договір поруки з КС «Істок», позивач ОСОБА_2 в п. 1.2. договору надав безумовну згоду сторонам основного договору на внесення всіх без виключення змін та доповнень до кредитного договору. Підстави для припинення поруки відсутні.
Щодо вимог зустрічного позову ОСОБА_1 , судом встановлено недійсність окремих частин правочину (кредитного договору) з підстав встановлених законом, можливості визнання відповідних частин кредитного договору в судовому порядку недійсними законодавством не передбачено. Визнання кредитного договору недійсним в інших частинах договору позивач за зустрічним позовом не довів, а саме: факт недодержання сторонами (стороною) в момент вчинення відповідного правочину вимог, які встановлені ч.1-3,5 та 6 ст.203 ЦК України (т.2 а.с.1-12). 

Доводи апеляційної скарги та відзив на скаргу
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 в інтересах КС «Істок» просить рішення суду скасувати в частині відмови у позові КС «Істок» та постановити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позов КС «Істок» про стягнення заборгованості за кредитним договором   в повному обсязі.
Неправильність рішення суду мотивувала порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Зокрема, апелянт, крім доводів, які містяться у позові, зазначила, що:
- згідно ст.21 Закону України «Про кредитні спілки», кредитна спілка відповідно до свого статуту має право самостійно встановлювати розмір плати (процентів) за користування кредитами, наданими кредитною спілкою;
- КС «Істок» має законі підстави для стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором в розмірі 83 621,82 грн., в тому числі і плати за кредит в сумі 56 624,36 грн.;
- на вказані обставини звертає увагу Верховний Суд в постанові від 25 квітня 2018 року у справі №127/13998/17, в якій зазначено, що кредитна спілка надає кредитні кошти на умовах їх платності. Розмір плати за надання кредиту кредитна спілка встановлює самостійно (т.2 а.с.21-24).
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно ч.13ст.7,ч.1ст.368 ЦПК України розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження.
З урахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів палати з розгляду цивільних справ зменшилась з 48 до 15 суддів), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством.

Позиція апеляційного суду 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Матеріалами справи і судом встановлено, що КС «Істок» є фінансовою установою, виключним видом діяльності якої є надання фінансових послуг, передбачених Законом України «Про Кредитні спілки». 
Відповідно до п. 5.1. Статуту кредитної спілки, кредитна спілка: приймає вступні та обов`язкові пайові та інші внески від членів спілки; надає кредити своїм членам на умовах їх платності, строковості та забезпеченості в готівковій та безготівковій формі(т.1 а.с.19-27).
Відмовляючи у  позові КС «Істок» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з  того, що заборгованість за кредитним договором у ОСОБА_1 відсутня, оскільки  згідно наданого КС «Істок» розрахунку  ОСОБА_1  виплатив за відповідним договором 40 365,75 грн., а проценти, штрафні санкції та комісії не повинні нараховуватись йому як діючому військовослужбовцю, оскільки на нього та поручителя  поширюються пільги, передбачені п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей».
При цьому жодних інфляційних втрат КС «Істок» не понесла, з огляду на повернення їй ОСОБА_1 суми кредиту до закінчення строку дії договору, тому підстави для застосування положень ст. 625 ЦК України в даному випадку відсутні.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.
Встановлено, що 12 лютого 2016 року до кредитної спілки «Істок» звернувся ОСОБА_1 із заявою про вступ до КС «Істок» (т1.а.с.11). 
На засіданні правління кредитної спілки заяву про вступ розглянуто та прийнято рішення про прийняття ОСОБА_1 в члени КС «Істок»(т.1 а.с.12). 
У той же день - 12 лютого 2016 року ОСОБА_1 сплатив вступний внесок та обов`язковий пайовий внесок (т.1 а.с.14).
19 травня 2017 року ОСОБА_1 подав до КС «Істок» заяву на отримання кредиту та у той же день кредитний комітет прийняв рішення про надання йому кредиту (т.1 а.с.15,16).
19 травня 2017 року між КС «Істок» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № КД-4889 та додаток до нього з Графіком повернення кредитних коштів, відповідно до п. 1.1, п. 1.2 кредитного договору, ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 40 000 грн. і зобов`язався повернути одержаний кредит в повному обсязі у терміни встановлені кредитним договором. Строк дії договору становить 18 календарних місяців до 26 листопада 2018 року(т.1 а.с.17, 17 зворот,18). 
Згідно п. 2.5. кредитного договору відсоткова ставка за користування кредитом становить 0,001% річних. За п.2.7. кредитного договору плата за надання кредиту становить 43,999 %, щорічно.
Факт отримання відповідачем ОСОБА_1 кредиту у сумі 40 000 грн. підтверджується видатковим касовим ордером від 19 травня 2017 року з особистим підписом відповідача(т.1 а.с.29).
19 травня 2017 року між КС «Істок» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № КД - 4889 ДП1, згідно якого останній взяв на себе зобов`язання відповідати всім своїм майном за повне та своєчасне виконання зобов`язань, передбачених умовами кредитного договору від 19 травня 2017 року (т.1 а.с.30,30 зворот).
Згідно п.1.2. договору поруки, поручитель погоджується із правом кредитора та позичальника змінювати умови кредитного договору та надає згоду на всі без виключень наступні зміни та доповнення до кредитного договору.
Відповідно до п.1.6. договору поруки поручитель свідчить, що з умовами кредитного договору він ознайомлений та згоден.
27 липня 2017 року між КС «Істок» та ОСОБА_1   укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору від 19 травня 2017 року, за яким сторони дійшли згоди внести зміни в кредитний договір, а саме викласти п. 2.7. в наступні редакції «Плата за надання кредиту становить 175.9 % , щорічно» (т.1 а.с.34).
Листами від 27 вересня 2017 року КС «Істок» повідомила ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про необхідність протягом 10 днів погасити заборгованість по кредитному договору (т.1 а.с.31-33).
Згідно наданого розрахунку, в зв`язку з невиконанням відповідачами зобов`язань за кредитним договором, станом на 31 липня 2018 року утворилась заборгованість за кредитом, яка складається з:
- 17612,56 грн. заборгованість за основною сумою кредиту;
- 56624,36 грн. плата за надання кредиту; 
- 0,48 грн. заборгованості по відсотках; 
- 7126,79 грн. інфляційних нарахувань;
- 2257,63 гривень – 3 % відсотки річних, згідно ст. 625 ЦК України, а всього заборгованість за кредитом склала 83621, 82 грн.(т.1 а.с.35-37).
Так, згідно з пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.
Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В  п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей»визначено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. 
Разом з цим п.15ст.14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.
Вказані правові висновки викладені у постановах  Верховного Суду від 26 грудня 2018 року по справі № 522/12270/15-ц, від 11 грудня 2019 року по справі № 521/7927/16-ц. 
Головним управлінням оборонного та мобілізаційного планування Генерального штабу Збройних Сил України надано інформацію (лист-відповідь від 1 жовтня 2015 року за вихідним №822/2/8417) про наступне: відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014 в Україні настав особливий період, скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України; на даний час в Україні діє особливий період.
Верховний Суд однозначно сформулював правову позицію щодо тлумачення поняття «особливий період» у постанові від 25 квітня 2018року у справі №205/1993/17-ц, в якій зазначено, що особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014року №303/2014 «Про часткову мобілізацію».
Президент України відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймав, особливий період не скасовано, і триває по теперішній час.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1  та ОСОБА_2 є військовослужбовцями, а саме: матросами військової служби за контрактом відділення військової підготовки Морехідного коледжу технічного флоту Національного університету «Одеська морська академія», що підтверджується заявою начальника відділення військової підготовки Морехідного коледжу технічного флоту Національного університету «Одеська морська академія», який звернувся 14 вересня 2018 року до КС «Істок» із заявоюта просив не нараховувати відповідачам - матросам військової служби за контрактами:  ОСОБА_1 (позичальнику) та ОСОБА_2 (поручителю) процентів за користування кредитом і не застосовувати штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором на час проходження ними військової служби протягом усього особливого періоду, який діє в Україні,   на яких розповсюджується  п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей» (т.1 а.с.102-103).
Згідно копій військових квитків:  ОСОБА_1 24 лютого 2015 року, а ОСОБА_2 28 березня 2013 року призвані у Збройні Сили України на військову службу за контрактом. Даних про закінчення контракту військові квитки не містять (т.1 а.с. 90-97).
Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що на час укладення кредитного договору - 19 травня 2017 року,  додатку №1 до цього договору - 27 липня 2017 року ухвалення  судового  рішення - 21 серпня 2019 року відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали  статус військовослужбовців Збройних Сил України.
Так, Національним банком України дано роз`яснення стосовно перегляду умов кредитних договорів позичальників-військовослужбовців, а саме роз`яснено, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації», який набрав чинності з 08 червня 2014 року, внесено доповнення до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», відповідно до яких не підлягають нарахуванню штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами й організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду.
Крім того, Національний банк України у своєму листі від 02 вересня 2014 року № 18-112/48620 надав роз`яснення, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. Тобто на вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники.
Як вбачається із заяви ОСОБА_1 про надання кредиту в п.3 позичальник вказує, що він є матросом за контрактом (т.1 а.с.15 зворот).
Тому відповідач  ОСОБА_1 як військовослужбовець, який перебував на військовій службі за контрактом, в силу положень п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», який набрав чинності з 08 червня 2014 року, не має сплачувати штрафні санкції, пеню за невиконання зобов`язань за користування кредитом з початку і до закінчення особливого періоду, який діє і по теперішній час. 
Таким чином, судом першої інстанції при встановленні розміру заборгованості  належним чином перевірено той факт, що ОСОБА_1  є військовослужбовцем, у зв`язку із чим на нього розповсюджуються пільги, визначені у Законі України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей».
Доводи апелянта про те, що плата за надання кредиту кредитна спілка має право самостійно встановлювати до уваги не приймаються, з наступних підстав. 
Відповідно до ч.1ст.11 Закону України «Про кредитні спілки» члени кредитної спілки мають право, зокрема, одержувати від кредитної спілки кредити та користуватися іншими послугами, які надаються членам кредитної спілки відповідно до її статуту.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення плати за надання кредиту за договором від 19 травня 2017 року в сумі 56 624,36 грн., суд першої інстанції виходив із нікчемності умов договору про встановлення такої плати на підставі ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки правовідносини сторін за кредитним договором від 19 травня 2017 року виникли до 10 червня 2017 року ( до зміни в ст.11 вказаного Закону), а тому є правові підстави застосовувати до них положення  Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що була чинною до цієї дати.
Так, згідно п. 2 ст.21 Закону України «Про кредитні спілки», кредитна спілка має право самостійно встановлювати:
- розмір плати (процентів), яка розподіляється на пайові членські внески та нараховується на внески (вклади), що знаходяться на депозитних рахунках членів кредитної спілки;
- розмір плати (процентів) за користування кредитами, наданими кредитною спілкою;
- ціни (тарифи) на послуги, що надаються кредитною спілкою;
- види кредитів, що надаються кредитною спілкою, умови надання та строки повернення кредитів;
- способи забезпечення кредитних зобов`язань, вимоги щодо забезпечення погашення кредитів.
Із наведеного вбачається, що визначений позивачем термін «плата за надання кредиту», є нічим іншим як завуальованими процентами.
Крім того, відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України  від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16, у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 521/12726/16-ц, від 10 січня 2019 року у справі № 327/353/16.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позов у платі за надання кредиту за договором від 19 травня 2017 року в сумі 56 624,36 грн., оскільки фактично це є проценти, які не можуть бути нараховані на підставі п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей». 
Відповідно до розрахунку заборгованості, за період з 15 червня 2017 року по 10 травня 2018 року ОСОБА_1 сплачено основну суму кредиту у розмірі 22387,44 грн. і плата за надання кредиту в сумі 17 978,31 грн., а всього 40 365,75 грн. Розмір плати за надання кредиту в червні 2017 року склав 43,999%, щомісячно, а з липня 2017 року по березень 2018 року 175,9 %, щомісячно (т.1а.с.36).
Розглядаючи справу, суд першої інстанції  правильно зарахував  на погашення заборгованості за кредитним договором раніше сплачені ОСОБА_1 суми в розмірі 17978,31 грн.(плата за надання кредиту), як погашення заборгованості за тілом кредиту (т.1а.с.36).
Тому, станом на дату звернення позивача до суду із позовом, тобто 15 серпня 2018 року погашена сума  ОСОБА_1 за кредитним договором склала станом на 26 березня 2018 року (остання оплата) в розмірі 40365,75 грн.(22387,44грн. - основна сума кредиту +17 978,31 грн. - плата за надання кредиту) та перевищувала загальну суму платежів по основному зобов`язанню (40 000грн.), які  ОСОБА_1 мав сплатити на цю дату згідно Графіку повернення кредиту, тобто у позивача КС «Істок» були відсутні підстави вважати, що допущено прострочення виконання зобов`язання, враховуючи те, що строк погашення та дія кредиту - 26 листопаду 2018 року.
Так, у рішенні від 11 липня 2013 року (справа №7-рп/2013) Конституційний Суд вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.
У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 №6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком в кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме — за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта, є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року по справі    №522/18855/16.
Оскільки інфляційні втрати та три відсотки річних в силу вимог ст.625 ЦК України нараховуються за час прострочення виконання грошового зобов`язання, а в даному випадку таке прострочення станом на дату звернення до суду із позовом не встановлено, то будь-яких підстав для задоволення позовних вимог в цій частині також немає.
Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, тому мають бути відхилені.
В іншій частині рішення Кілійського районного суду Одеської області від 21 серпня 2019 року не оскаржується і апеляційним судом не переглядається. 
Враховуючи викладене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. 
Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4  в інтересах кредитної спілки «Істок»  залишити без задоволення.
Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 21 серпня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 04 червня 2020 року.

Головуючий 

Судді: