П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

03 квітня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 766/12195/19	

Категорія: 112010000          Головуючий в 1 інстанції: Кисильова О.Й.
          Місце ухвалення: м. Херсон
          Дата складання повного тексту: 15.11.2019 р.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду складі:

головуючого           - Бітова А.І.
суддів                     - Лук`янчук О.В.
- Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута згідно п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання здійснити певні дії,
В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (далі - ГУПФ України в Херсонській області) про зобов`язання нарахувати та виплачувати належну позивачу пенсію з моменту зупинення її виплати до поновлення виплати з 03 червня 2011 року до лютого 2019 року.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказувала, що з 12 червня 2005 року отримувала пенсію за віком, з червня 2011 року нарахування та виплата їй пенсії припинена у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю. Після повернення з держави Ізраїль, 26 червня 2018 року, позивачу був оформлений паспорт громадянина України.
Для здійснення досудового врегулювання спору позивач звернулася до відповідача, однак отримала відповідь від 27 травня 2019 року в якій зазначено, що виплата їй пенсії припинена в зв`язку з оформленням дозволу на виїзд на постійне місце проживання за кордон.
Вважає рішення відповідача необґрунтованим та таким, що прийнято з порушенням рішення Конституційного суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним) п.2 ч.1 ст. 49, друге речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Відповідач позов не визнав, вказуючи, що відповідно до п.1 ст. 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон України №1058-ІV) нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Пенсію позивачу було поновлено з 24 червня 2016 року, таким чином, сума, яка утворилась за період з червня 2016 року по лютий 2019 року, буде нарахована та виплачена згідно з п.1 ст. 46 Закону України №1058-ІV. Оскільки пенсія є щомісячним платежем, то позивач не могла не знати про те, що пенсія їй не виплачується червня 2011 року, але до відповідача вона звернулась в березні 2019 року, а до суду у вересні 2019 року. Відповідач наполягав на пропуску позивачем шестимісячного строку звернення до суду з даним позовом.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено частково.
Зобов`язано ГУПФ України в Херсонської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 06 березня 2016 року по 05 березня 2019 року у розмірі та у порядку, передбаченому Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань ГУПФ України в Херсонської області.
В апеляційній скарзі ГУПФ України в Херсонської області ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги:
-          позивач пропустила строк для звернення до суду, встановлений ст. 122 КАС України, оскільки не могла не знати про те, що пенсія їй не виплачується з червня 2011 року, так як пенсія є щомісячним платежем, але до відповідача звернулася лише у березні 2019 року, а до суду у вересні 2019 року, після спливу, з моменту припинення виплати, більше семи років;
-          після звернення позивача 05 березня 2019 року пенсію за віком їй було поновлено з 24 червня 2016 року (дата реєстрації позивачки на території України), сума яка утворилась за період з червня 2016 року по лютий 2019 року, буде нарахована, та виплачена згідно до п.1 ст. 46 Закону України №1058-ІV.
Відзиву на апеляційну скаргу на адресу суду апеляційної інстанції не надходило.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ГУПФ України в Херсонської області, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.
Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:
ОСОБА_1 відповідно до посвідчення від 13 червня 2005 року серії АВ №341103, є пенсіонером за віком.
У червні 2006 року позивач переїхала на постійне місце проживання до Держави Ізраїль.
На територію України позивач повернулась в червні 2016 року, з цієї дати, як зазначає у відзиві відповідач, їй поновлено виплату пенсії за віком.
05 березня 2019 року ОСОБА_1 подала до ГУПФ України в Херсонській області заяву про призначення/перерахунок пенсії, в якій просила поновити виплату пенсії.
27 червня 2019 року ГУПФ України в Херсонській області листом №348/С-99-1 повідомило позивача, що до Управління у лютому надійшли списки одержувачів пенсій по пенсійних рахунках, за якими не одержуються суми пенсії більше як за один рік, де зазначена ОСОБА_1 . З квітня 2019 року виплату пенсії переведено через підприємство поштового зв`язку за місцем проживання, зазначеним у матеріалах пенсійної справи. Відповідач повідомив про припинення нарахування пенсії з червня 2011 року.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції не погодився з позицією позивача щодо перерахунку та поновлення виплати пенсії за період з 03 червня 2011 року до лютого 2019 року, та вважав необхідним захистити права та інтереси позивача з урахуванням строків, передбачених ст. 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". (В цій частині судове рішення ОСОБА_1 не оскаржуться, а тому не предметом розгляду в суді апеляційної інстанції згідно ч.1 ст. 308 КАС України).
Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу пенсію за період з 06 березня 2016 року по 05 березня 2019 року, з яких частину неотриманої пенсії за 12 місяців сплатити одним платежем, а решту суми сплатити відповідно до приписів ч.1 ст. 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки заяву про призначення/перерахунок пенсії позивач подала до ГУПФ України в Херсонській області 05 березня 2019 року.
Судова колегія вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 19, 46 Конституції України, ст.ст. 2, 6-14, 73, 74, 77, 78 КАС України, ч.3 ст. 4,ч.1 ст. 46, ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", п.10 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках", які регулюють спірні правовідносини.
Судова колегія не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Згідно із ч.ч.1, 2 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Слід зазначити, що предметом позову в категорії справ стосовно соціального захисту є дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, пов`язані з соціальними виплатами, які можуть бути регулярними, періодичними, одноразовими, обмеженими в часі платежами.
У триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до фізичної або юридичної особи.
Відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якого додано пакет необхідних документів. 
У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім випадків якщо інше прямо не передбачено законом.
При застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та наслідки у вигляді повернення позовної заяви на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права (права на поновлення пенсії за віком), легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави.
Тобто, відносини щодо реалізації конституційного права на соціальний захист у старості між позивачем та пенсійним органом виникли з моменту отримання останнім заяви позивача про поновлення виплати пенсії за віком, виходячи із змісту конституційного права на соціальних захист зазначені відносини є триваючими, оскільки право на пенсію гарантується державою, є довічним і не може бути обмеженим неправомірними діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до матеріалів справи, позивач у березні 2019 року звернулась до Херсонського відділу обслуговування громадян ГУПФ України в Херсонській області із заявою про поновлення виплати пенсії.
27 травня 2019 року ГУПФ України в Херсонській області на вищезазначену заяву була направлена відповідь, якою позивачу роз`яснено причини зупинення виплати пенсії.
Тобто, позивач дізналась про порушення своїх прав у травні 2019 року, а вже 20 червня 2019 року звернулася до суду з позовом до ГУПФ України в Херсонській області.
За таких обставин, судова колегія вважає необґрунтованим довід апелянта про те, що позивач пропустила строк для звернення до суду, встановлений ст. 122 КАС України.
Рішенням Конституційного суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 п.2 ч.1 (друге речення) ст. 51 Закону України №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п.51 цього рішення).
Враховуючи наведене, судова колегія дійшла висновку, що позивач, як громадянка України, безумовно має право на виплату призначеної їй пенсії.
Крім того, згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Також ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості.
Конституцією право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Законі України "Про пенсійне забезпечення", якими встановлено порядок та виплата пенсії.
Згідно ч.2 ст. 45 Закону України №1058-ІV пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону. Аналогічну норму містить і ст. 22 Закон України "Про пенсійне забезпечення".
Пунктом 1ст. 46 Закону України №1058-ІV встановлено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Враховуючи те, що відповідно до ч.3 ст. 4 Закону України №1058-ІV умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, тому питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами.
З 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від місця проживання особи.
Стаття 49 Закону України №1058-ІV регулює питання припинення та поновлення виплати пенсії. Так, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
3) у разі смерті пенсіонера;
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому ч.3 ст. 35 та ст. 46 цього Закону.
Цей перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду є вичерпним.
Крім того, ч.1 ст. 46 Закону України №1058-ІV встановлено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Відповідно до п.10 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках" №1596 від 30 серпня 1999 року заява про виплату пенсії або грошової допомоги (додаток 1) подається одержувачем особисто до органу Пенсійного фонду чи органу соціального захисту населення за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання одержувача в населеному пункті у межах України або приймається органом Пенсійного фонду чи органом соціального захисту населення від установи уповноваженого банку. Заяви приймаються за умови пред`явлення паспорта громадянина України або іншого документа, що посвідчує особу і підтверджує її вік, та документа, визначеного законодавством, для з`ясування місця її проживання, і реєструються в установленому порядку.
Матеріалами справи встановлено, що відповідачем припинено виплату пенсії позивачу в зв`язку з тим, що остання не отримувала призначеної їй пенсії більше одного року.
Разом з тим, 05 березня 2019 року позивач звернулась до ГУПФ Україну в Херсонській області з заявою про призначення/перерахунок пенсії позивач, в якій просить поновити виплату пенсії, в зв`язку з поверненням на постійне місце проживання в Україну.
Керуючись п.1 ст. 46 Закону України №1058-ІV судова колегія зазначає, що позивач має право на нарахування та виплату пенсії за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за поновленням пенсії.
Таким чином, нарахування та виплата пенсії за минулий час позивачу має відбуватись в період з 06 березня 2016 року по 05 березня 2019 року.
За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу пенсію за період з 06 березня 2016 року по 05 березня 2019 року.
Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Судова колегія не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.
Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, судова колегія, -
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий:                                                                                                    Бітов А.І.

Суддя:                                                                                                     Лук`янчук О.В.

Суддя:                                                                                                     Ступакова І.Г.