ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 р.	Справа № 520/14427/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Григорова А.М. ,
за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Заічко О.В., м. Харків) від 03.03.2020 року (повний текст складено 12.03.2020 року) по справі № 520/14427/19
за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
до Головного управління ДПС у Харківській області
про скасування податкових повідомлень-рішень, рішень та вимоги,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ФОП ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив: скасувати податкові повідомлення-рішення від 04.11.2019 № 00003133306 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 60947,50 грн.; від 04.11.2019 № 00003143306 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 27102,15 грн.; від 04.11.2019 № 00003153306 про збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору на загальну суму 2258,51 грн.; від 04.11.2019 № 00003173306 про застосування штрафної санкції у сумі 223,55 грн. за несвоєчасну сплату військового збору; скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування єдиного внеску від 04.11.2019 № 00003113306 на суму 3042,65 грн.; рішення про застосування штрафних санкцій за неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок від 04.11.2019 № 00003123306 на суму 255,00 грн.; скасувати вимогу про сплату боргу від 24.12.2019 № Ф-00000553306 на суму 22083,24 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що не погоджується з оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, рішеннями щодо застосування штрафних санкцій та вимогою про сплату боргу, прийнятими на підставі висновків акту перевірки. Так, позивач не погоджується з висновками акту перевірки щодо завищення ним витрат на поліпшення, утримання та ремонт транспортних засобів подвійного призначення. На думку позивача, належні йому сідловий тягач та напівпричіп-цистерна не відносяться до основних засобів подвійного призначення, так як не є вантажними автомобілями у юридичному розумінні цього терміну, оскільки не можуть бути використанні як окремі транспортні засоби по перевезенню вантажу. Позивач також не погоджується з висновками акту перевірки щодо завищення ним витрат по списанню палива. Позивач вважає, що списання палива ним здійснено правомірно на підставі норм, визначених наказом, розробленого відповідно до вимог чинного законодавства, та подорожніх листів. Таким чином, позивач вважає, що нарахування контролюючим органом сум грошового зобов`язання по податку з доходів фізичних осіб, по податку на додану вартість, по військову збору, по єдиному соціальному внеску та відповідних штрафних санкцій за оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, рішеннями щодо застосування штрафних санкцій та вимогою про сплату боргу винесені протиправно. Щодо висновків акту перевірки про заниження податкових зобов`язань з податку на додану вартість у зв`язку з понаднормативним використанням пального, позивач вважає, що вказані висновки контролюючого органу є безпідставними, оскільки списання палива здійснювалось ним в межах нормативних витрат позивача, а також не враховано, що позивачем було реалізовано такий же обсяг пального, як і було придбано. Щодо висновків акту перевірки про несвоєчасну сплату військового збору, позивач посилається на відсутність в акті перевірки повних відомостей щодо цього порушення, зокрема, суми військового збору та підстав для таких висновків. Крім того, позивач вважає, що оскаржувані рішення щодо застосування штрафних санкцій та вимога про сплату боргу є скасованими в силу вимог закону, оскільки рішення за результатами розгляду скарги позивача прийняте відповідачем поза межами строку встановленого для його прийняття. Таким чином, позивач вважає оскаржувані податкові повідомлення-рішення, рішення щодо застосування штрафних санкцій та вимогу про сплату боргу протиправними та такими, що підлягають скасуванню.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2020 року по справі № 520/14427/19 в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав.
В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований у встановленому законодавством порядку, як фізична особа-підприємець, за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т. 1 а.с. 7), знаходиться на обліку в Ізюмському управлінні Головного управління ДПС у Харківській області.
Головним управлінням ДПС у Харківській області на підставі п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, ст. 75, ст. 77, п. 82.1 ст. 82 Податкового кодексу України, ст. 13 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", відповідно до наказу Головного управління ДПС у Харківській області від 09.08.2019 р. № 5648, наказу Головного управління ДПС у Харківській області від 04.09.2019 р. № 121 та плану-графіка проведення документальних планових перевірок суб`єктів господарювання на ІІІ квартал 2019 р., в період з 17.09.2019 року по 30.09.2019 року проведена документальна планова виїзна перевірка Горбатенко С.В. щодо сплати податків і зборів за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року, за результатами якої складений акт № 248/20-40-33-06-07/ НОМЕР_1 від 07.10.2019р. (т. 1 а.с. 8-43).
За наслідками проведення документальної планової виїзної перевірки платника податків ОСОБА_1 було встановлено наступні порушення відповідно до акту від 07.10.2019 р. № 248/20-40-33-06-07/ НОМЕР_1 :
- по податку з доходів фізичних осіб: п.п. 177.4.5, п.п. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, а саме заниження податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 18068,10 грн., у тому числі по періодах: за 2017 рік - на 6826,35 грн., за 2018 рік - на 11241,75 грн.;
- по податку на додану вартість: п.п. "г" п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України, а саме заниження податкового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 243787,73 грн. (ПДВ - 48758 грн.): у квітні 2018 року на суму 214754,40 грн. (ПДВ - 42951 грн.); у листопаді 2018 року на суму 29033,33 (ПДВ - 5807 грн.);
- по військову збору: п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, а саме заниження суму військового збору на загальну суму 1505,67 грн., у тому числі по періодах: за 2017 рік - на 568,86 грн., за 2018 рік - на 936,81 грн.; п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, а саме несвоєчасно сплачено військового збору за період з 19.02.2018 по 27.12.2018;
- по єдиному соціальному внеску: п. 1 ч. 2 ст. 6, п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а саме заниження суми єдиного внеску на загальну суму 22083,24 грн., у тому числі по періодах: за 2017 рік - на 8343,32 грн., за 2018 рік - на 13739,92 грн.; п. 2 ч. 2 ст. 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" - неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок.
На підставі висновків акту перевірки, 04.11.2019 року контролюючим органом винесені наступні рішення:
- податкове повідомлення-рішення від 04.11.2019 № 00003133306 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 60947,50 грн.;
- податкове повідомлення-рішення від 04.11.2019 № 00003143306 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 27102,15 грн.;
- податкове повідомлення-рішення від 04.11.2019 № 00003153306 про збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору на загальну суму 2258,51 грн.;
- податкове повідомлення-рішення від 04.11.2019 № 00003173306 про застосування штрафної санкції у сумі 223,55 грн. за несвоєчасну сплату військового збору;
- податкове повідомлення-рішення від 04.11.2019 № 00003163306 про застосування штрафної санкції у сумі 24379,00 грн. за відсутність реєстрації податкової накладної;
- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № 00003113306 на суму 3042,65 грн.;
- рішення про застосування штрафних санкцій за неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок № 00003123306 на суму 255,00 грн.;
- вимога про сплату боргу № Ф-00000273306 на суму 22083,24 грн.
Вищевказані податкові повідомлення-рішення, рішення та вимогу позивачем було оскаржено до Державної податкової служби України (т. 1 а.с. 49-53). 
Рішенням Державної податкової служби України від 28.11.2019 року № 11089/6/99-00-08-05-04 (т. 1 а.с. 54) строк розгляду скарги в частині скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень продовжено по 12.01.2020 (включно).
Рішенням Державної податкової служби України про результати розгляду скарги від 13.12.2019 № 12936/6/99-00-08-06-01 (т. 1 а.с. 55-58), вирішено вважати скасованою вимогу про сплату боргу від 04.11.2019 № Ф-00000273306 та зобов`язано Головне управління ДПС у Харківській області сформувати та направити нову вимогу, а рішення про застосування штрафних санкцій від 04.11.2019 № 00003123306, №00003113306 - залишено без змін.
У зв`язку з цим, 24.12.2019 року Головним управлінням ДПС у Харківській області сформовано та направлено на адресу позивача нову вимогу № Ф-00000553306 на суму 22083,24 грн. (т. 1 а.с. 47).
Рішенням  Державної податкової служби України про результати розгляду скарги від 10.01.2020 № 1113/6/99-00-08-05-04-06 (т. 2 а.с. 40-44), скасовано податкове повідомлення-рішення від 04.11.2019 № 00003163306, а в іншій частині - податкові повідомлення-рішення залишені без змін.
Позивач, не погодившись з податковими повідомленнями-рішеннями від 04.11.2019 № 00003133306, № 00003143306, № 00003153306, № 00003173306, рішеннями про застосування штрафних санкцій від 04.11.2019 № 00003113306, № 00003123306, вимогою про сплату боргу від 24.12.2019 № Ф-00000553306, звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до висновку, що при прийнятті оскаржуваних рішень відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені    Податковим кодексом України та Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування"; а збільшення сум грошового зобов`язання з податку на додану вартість, з податку на доходи фізичних осіб, з військового збору, а також застосування штрафних санкцій за несвоєчасну сплату військового збору, за донарахування єдиного внеску, за неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок, за оскаржуваними рішеннями та прийняття вимоги про сплату боргу, є обґрунтованим, а отже, правомірним.
В доводах апеляційної скарги позивач по справі послався на те, що у ході здійснення господарської діяльності позивачем протягом 2017-2018 років було включено до складу витрат вартість придбаних запчастин. Списання придбаних запасних частин та шин відбулось за актами списання автозапчастин від 20.09.2017 року, від 18.01.2017 року, від 05.05.2017 року, від 05.04.2018 року, від 15.06.2018 року, від 22.09.2018 року, від 30.01.2018 року, від 28.04.2017 року, від 12.04.2017 року, від 13.07.2017 року, від 05.12.2018 року, від 29.11.2018 року, від 10.02.2017 року, від 12.12.2017 року (т. 2, а.с. 97-100). Згідно з Актом перевірки контролюючим органом на підставі норм Закону України «Про автомобільний транспорт» та ПК України зроблено висновок про те, що тягачі (автопоїзда) з цистерною, за призначенням та складом відносяться до категорії вантажних автомобілів, тому згідно пп. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 ПК України, до основних засобів подвійного призначення. Апелянт вказує, що напівпричіп (цистерна) не є самостійним транспортним засобом, а призначений для передачі зусиль від іншого транспортного засобу, шо виконує функції тягача. Поняття «сідельний тягач» взагалі не розкрито в Законі України «Про автомобільний транспорт», натомість це визначення міститься в Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, де вказано, що це автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа. Таким чином, сідельний тягач не може бути застосований у якості транспортного засобу для перевезення вантажів, за своїм призначенням він лише тягне за собою причіп. Отже, як самостійна одиниця не є вантажним автомобілем, а тому витрати на їх утримання можуть бути включені до складу витрат підприємця.
Також апелянт зазначив, що у ході проведеної перевірки досліджувалося питання правильності формування протягом  2017-2018 років витрат палива. Вказав, що в акті перевірки не надано обґрунтувань стосовно того, за якими показниками перевищено норми витрат палива у 2018 році, враховуючи те, що у попередньому році розрахунки проводилися за тими ж нормами.
Щодо заниження податкових зобов`язань з податку на додану вартість, апелянт вказав, що заниження податкових зобов`язань обґрунтовано, по-перше, тим, що внаслідок завищення нормативних витрат палива за 2018 рік на суму 29033,33 грн. (без ПДВ) платником не було нараховано податкові зобов`язання з ПДВ з придбання дизельного палива, який не використано в господарській діяльності. По-друге, встановлено заниження податкових зобов`язань по операціям з придбання/продажу паливно-мастильних матеріалів.
З приводу першої частини порушення, апелянт вказав, що з урахуванням обґрунтувань, викладених вище, висновок про понаднормативне списання палива є безпідставним, а відтак доводи контролюючого органу про те, що обсяги придбаного палива не використані в господарській діяльності платника, є також помилковими.
З приводу іншої частини порушення апелянт вказує, що при аналізі податкових та акцизних накладних у ході перевірки було встановлено, що при продажу дизельного пального при переведенні обсягу у кілограми використано коефіцієнт 0,440.
З урахуванням вищенаведеного посадовими особами контролюючого органу визначено, що за період 25-27.04.2018 було реалізовано 22172,07 л, при цьому в кілограмах зазначено обсяг продажу - 9761,50 кг, а має бути обсяг - 18846,26 кг. На різницю відповідачем нараховано податкові зобов`язання у розмірі 214754,40 грн (ПДВ - 42950,88 грн.), без врахування того, що 700 л було використано на власні господарські цілі, як визначено у декларації акцизного податку.
Позивач вказує, що дійсно, при виписуванні акцизних накладних було допущено технічну помилку при розрахунках з переведення літрів у кілограми, але вказану помилку було виправлено при оформленні продажу палива у податкових накладних.
Позивачем у квітні 2018 року було придбано 22172,07 л (18430,65 кг) палива згідно з акцизними накладними від 20.04.2018 № 3519, від 24.04.2018 № 229, від 25.04.2018 № 4014. Це також підтверджено виписаними податковими накладними від 19.04.2018 № 524, від 20.04.2018 № 47, від 23.04.2018 № 52, від 24.04.2018 № 719 (обсяги постачання складають 18,430653 т).
Згідно з виписаними акцизними накладними від 25.04.2018 № 65, від 26.04.2018 № 66, 67, від 27.04.2018 № 68 позивачем у цей же період реалізовано 22172,07 л (з неправильним зазначенням кг, а саме 9761,5 кг). Зокрема згідно з податковими накладними від 24.04.2018 № 15 (попередня оплата), від 25.04.2018 № 16, 17, 18, від 26.04.2018 № 19, від 27.04.2019 № 20 було реалізовано 18,033404 т. Залишок пального, який не був реалізований, використано на власні господарські цілі.
Таким чином, при виписуванні податкових накладних було здійснено правильні розрахунки, які відповідають правильним обсягам реалізованого палива, а помилка, допущена при виписуванні акцизних накладних жодним чином не вплинула на зобов`язання з податку на додану вартість.
Щодо зобов`язання зі сплати військового збору, апелянт вказав, що до суду відповідачем не було надано жодних доказів, які б підтверджували факт несвоєчасної сплати військового збору, у тому числі період та суму нарахувань. Вказав, що встановлення в ході перевірки факту заниження податкових зобов`язань з будь-якого податку та одночасне нарахування штрафних санкцій за несвоєчасну сплату цих нарахувань суперечить чинному законодавству, оскільки штраф може бути застосованим лише до узгоджених грошових зобов`язань.
Також апелянт послався на порушення ДФС України строків розгляду його скарги на прийняті контролюючим органом у цій справі рішення.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта, з огляду на наступне.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України № 2755-VI від 02.12.2010 із змінами та доповненнями (далі - ПК України).
Згідно зі ст. 36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків, крім випадків, передбачених законом.
Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, регулюється ст. 177 ПК України.
В розумінні п. 177.2 ст. 177 ПК України, об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.
Відповідно до пп. 177.4.6, яким доповнено п. 177.4 ст. 177 ПК України згідно із Законом № 1797-VIII від 21.12.2016 та набув чинності з 01.01.2017, фізичні особи-підприємці на загальній системі оподаткування мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.
Тобто, Податковий кодекс України не передбачає можливість фізичній особі - підприємцю, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, при визначенні об`єкта оподаткування включати до витрат, пов`язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця, амортизаційні відрахування на вантажні автомобілі.
Щодо посилання скаржника на те, що транспортні засоби (сідельний тягач та напівпричіп), амортизаційні відрахування на які ним були включені до складу витрат, не є вантажними автомобілями, а тому на них не поширюється дія положень абз. 3 пп. 177.4.6 п.177.4 ст. 177 ПК України, колегія суддів зазначає наступне.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту регулюються Законом України "Про автомобільний транспорт" № 2344-III від 05.04.2001 (далі - Закон 2344-ІІІ).
В розумінні статті першої цього закону автомобільним транспортним засобом є колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій (далі - транспортний засіб).
Тобто, Закон 2344-ІІІ поділяє автомобільні транспортні засоби за характером використання на такі різновиди: пасажирський, вантажний та спеціальний.
Згідно з визначенням, наведеним статтею 1 Закону № 2344-III, автомобілем вантажним є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів. Таким чином, основною характеризуючою ознакою вантажного автомобіля, в порівнянні з іншими транспортними засобами, є його використання з метою перевезення вантажів.
Разом з тим, відповідно до Закону № 2344-III транспортні засоби за своїм призначенням поділяються на такі різновиди:
- загального призначення - транспортний засіб, не обладнаний спеціальним устаткуванням і призначений для перевезення пасажирів або вантажів, до якого, в тому числі, відноситься напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу;
- спеціалізованого призначення - транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів, до яких, в тому числі, відноситься сідельний тягач);
- спеціального призначення - транспортний засіб, призначений для виконання спеціальних робочих функцій.
Відповідно до норм Закону України "Про автомобільний транспорт" напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.
Згідно з визначенням поняття "сідельний тягач", наданим Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 р. № 363, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.
З наведеного слідує, що сідельний тягач та напівпричіп, враховуючи їх цільове призначення, відносяться до транспортних засобів в розумінні Закону України "Про автомобільний транспорт", а тому підпадають під класифікацію за критеріями, визначеними цим законодавчим актом.
Із долученого до матеріалів справи реєстраційного свідоцтва на транспортний засіб, позивачу на праві власності належить сідловий тягач марки MAN TGA 18.430, тип - Е, а також спеціалізований напівпричіп-цистерна, тип - Е (а.с. 59, т. 1).
Положеннями ч. 3 ст. 19 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що при державній реєстрації вантажних автомобілів у реєстраційних документах роблять відмітку щодо їх призначення згідно з документами виробника (вантажний автомобіль, причіп, напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, для аварійного ремонту, автокран, пожежний, автомобіль-мішалка, вишка розвідувальна чи бурова на автомобілі, для транспортування сміття та інших відходів, технічна допомога, автомобіль прибиральний, автомобіль-майстерня, радіологічна майстерня, автомобіль для пересувних телевізійних і звукових станцій тощо).
При цьому, сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд.
В контексті наведених норм, дослідивши надані позивачем на підтвердження своїх доводів докази, колегія суддів приходить до висновку що сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд та являються транспортним засобом, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, відтак відносяться до категорії вантажних автомобілів. Водночас колегією суддів враховано, що автомобільний поїзд не є окремим видом транспортних засобів, а тільки різновидом вантажних автомобілів за ознакою конструктивної схеми.
При цьому, колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на те, що відповідно до Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, вантажні автомобілі відносяться до товарної позиції за кодом 8704, тоді як сідельний тягач підпадає під код 8701 20 - трактори колісні для напівпричепів, а напівпричепи - під код 8716 39 30, оскільки Українська класифікація товарів зовнішньоекономічної діяльності, встановлена Законом України "Про Митний тариф України" від 19.09.2013 р. № 584-VII, призначена для систематизації товарів з метою визначення ставки загальнодержавного податку - ввізного мита на товари, що ввозяться на митну територію України.
Натомість відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, в тому числі й оподаткування доходів фізичних осіб-підприємців, регулюються нормами Податкового кодексу України.
Аналогічний висновок з цього питання викладений в постанові Верховного Суду від 12.11.2019 р. у справі № 807/250/18 (провадження № К/9901/67317/18).
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, враховує вказані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права. 
Крім того, згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Щодо посилання апелянта на те, що в цьому рішенні суду першої інстанції був зроблений висновок щодо застосування приписів пп. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 ПК України, в той час як сам позивач вважає, що включення до складу витрат звітного періоду вартості запчастин на майно, що безпосередньо використовується підприємцем у ході господарської діяльності, повністю відповідає нормам пп. 177.4.1, 177.4.4, 177.4.5 ПК України, колегія суддів зазначає, що в межах справи № 807/250/18 встановлено, що за результатами проведеної перевірки складено акт в якому відображено висновок про порушення позивачем: п. 177.2, пп. 177.4.5 п. 177.4, пп. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 ПК України, у зв`язку з чим перевіркою донараховано податок на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності за 2017 рік. Такі висновки обґрунтовано тим, що позивач неправомірно включив до складу документально підтверджених витрат, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, амортизаційні відрахування, нараховані на основні засоби (вантажні автомобілі), оскільки сідельні тягачі та напівпричепи відносяться до категорії вантажних автомобілів, а отже до основних засобів подвійного призначення, які, відповідно до вимог ст. 177 ПК України, до складу витрат фізичної особи-підприємця не включаються.
Таким чином, висновок Верховного Суду у цій справі щодо правомірності прийнятих податковим органом рішенням стосувався застосування норм як пп. 177.4.5, так і пп. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 ПК України, а тому суд першої інстанції правомірно врахував цей висновок суду касаційної інстанції при вирішенні спірних правовідносин.
На підставі цього, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскаржувані у справі рішення контролюючого органу в частині нарахування грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та решти зобов`язань за оскаржуваними рішеннями за вищевказані порушення податкового законодавства (п.п. 177.4.5, п.п. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України), є законними.
Що стосується висновків контролюючого органу про завищення сум витрат по списанню дизельного палива з перевищенням норм витрат, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 року № 43 "Про затвердження Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті", судовим розглядом встановлено, що до складу витрат у 2018 році позивачем включено витрати по списанню палива на загальну суму 29033,33 грн.
Також, з акту перевірки вбачається, що висновки відповідача ґрунтуються на тому, що згідно подорожніх листів за період 2018 року позивачем списано дизельного палива 6116 л на суму 128953,54 грн., але враховуючи норми витрат, затверджених наказом Мінтранспорту України від 10.02.1998 р. № 43 "Про затвердження Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті" із змінами та доповненнями - 27,8 л/на 100 км. З урахуванням коефіцієнту - 1,3, витрати дизельного палива перевищують на 1161 л на суму 29033,33 грн., чим порушено, на думку відповідача, п.п. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України. 
Згідно з п. 177.1 ст. 177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.
Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця (п. 177.2 ст. 177 ПК України).
Відповідно до пп. 177.4.1 п. 177.4 ст. 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.
Згідно з п.п. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПК України встановлено, зокрема, що не включаються до складу витрат підприємця витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем.
Приписами ПК України не заборонено включати витрати на паливо для основного засобу подвійного призначення, але для можливості віднесення їх до таких витрат, необхідною умовою є їх пов`язаність з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем.
Колегія суддів зазначає, що списання паливно-мастильних матеріалів здійснюється, виходячи з даних пробігу автомобіля на норм витрат паливно-мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 р. № 43 "Про затвердження Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті".
Відповідно до Загальних положень вказаних "Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті" нормування витрат палива - це встановлення допустимої міри його споживання в певних умовах експлуатації автомобілів, для чого застосовуються базові лінійні норми, встановлені по моделях (модифікаціях) автомобілів, та система нормативів і коригуючих коефіцієнтів, які дозволяють враховувати виконану транспортну роботу, кліматичні, дорожні, та інші умови експлуатації.
Згідно з п. 1.3 вказаних "Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті" норма на виконання транспортної роботи Hw застосовується для бортових вантажних автомобілів і сідельних тягачів у складі автопоїздів, автомобілів-фургонів та вантажопасажирських автомобілів, які виконують роботу, що обліковується в тонно-кілометрах (може застосовуватись для легкових автомобілів і автобусів з причепами, які виконують транспортну роботу, що обліковується в тонно-кілометрах).
Гранично допустимі (максимальні) норми на виконання транспортної роботи Hw, зокрема, становлять: дизельне паливо - 1,3 л/100 т·км.
Таким чином, витрати паливно-мастильних матеріалів понад норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 р. № 43, вважаються витратами, що використані не в господарській діяльності підприємця, і, в свою чергу, з урахуванням вимог п.п. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПК України не включаються до складу витрат підприємця.
На підтвердження понесення витрат в цій частині позивачем до суду надавалися за 2018 рік: копію наказу від 02.01.2018 року № 1, копії подорожних листів від 30.01.2018р., 29.01.2018р., 26.01.2018р., 05.01.2018р., 04.01.2018р., 20.02.2018р., 28.02.2018р., 27.02.2018р., 23.02.2018р., 15.02.2018р., 27.03.2018р., 24.03.2018р., 23.03.2018р., 13.03.2018р., 24.04.2018р., 18.04.2018р., 13.04.2018р., 04.04.2018р., 30.05.2018р., 03.05.2018р., 04.05.2018р., 15.05.2018р., 17.05.2018р., 22.05.2018р., 06.2018р., 14.06.2018р., 26.07.2018р., 03.07.2018р., 21.08.2018р., 27.08.2018р., 14.08.2018р., 13.08.2018р., 01.08.2018р., 25.09.2018р., 10.09.2018р., 07.09.2018р., 05.09.2018р., 26.10.2018р., 25.10.2018р., 12.10.2018р., 29.11.2018р., 22.11.2018р., 14.11.2018р., 08.11.2018р., 28.12.2018р., 20.12.2018р., 04.12.2018р., 03.12.2018р., копії актів про списання палива 01.02.2018р., 01.03.2018р., 01.04.2018р., 02.05.2018р., 01.06.2018р., 01.07.2018р., 01.08.2018р., 01.09.2018р., 01.10.2018р., 01.11.2018р., 01.12.2018р., 02.01.2019р. (т. 1 а.с. 172-250, т. 2 а.с. 1-30); за 2017 рік: копію наказу від 02.01.2017 року №1, копії подорожних листів від 26.01.2017р., 20.01.2017р., 10.01.2017р., 06.01.2017р., 23.02.2017р., 16.02.2017р., 07.02.2017р., 02.02.2017р., 29.03.2017р., 21.03.2017р., 10.03.2017р., 06.03.2017р., 27.04.2017р., 20.04.2017р., 11.04.2017р., 03.04.2017р., 03.05.2017р., 10.05.2017р., 15.05.2017р., 29.05.2017р., 23.05.2017р., 08.06.2017р., 21.06.2017р., 24.07.2017р., 20.07.2017р., 19.07.2017р., 04.07.2017р., 25.07.2017р., 31.07.2017р., 15.08.2017р., 22.08.2017р., 10.08.2017р., 09.08.2017р., 28.09.2017р., 26.09.2017р., 15.09.2017р., 12-13.09.2017р., 07.09.2017р., 30.10.2017р., 25.10.2017р., 19.10.2017р., 17.10.2017р., 02.10.2017р., 06.11.2017р., 28.11.2017р., 24.11.2017р., 03.11.2017р., 28.12.2017р., 21.12.2017р., 19.12.2017р., копії актів про списання палива від 01.02.2017р., 01.03.2017р., 02.05.2017р., 26.01.2017р., 01.06.2017р., 01.07.2017р., 01.08.2017р., 01.09.2017р., 01.10.2017р., 01.11.2017р., 01.12.2017р., від 02.01.2018р. (т. 1 а.с. 60-171).
Як було встановлено судом першої інстанції, з наданих документів вбачається, що за період 2018 року позивачем списано дизельного палива 6116 л на суму 128953,54 грн., але враховуючи норми витрат, затверджених наказом Мінтранспорту України від 10.02.1998 р.№ 43 "Про затвердження Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті" - 27,8 л/на 100 км., з урахуванням коефіцієнту - 1,3, витрати дизельного палива перевищують на 1161 л на суму 29033,33 грн.
Проте, позивач вказує, що в акті перевірки не надано обґрунтувань стосовно того, за якими показниками перевищено норми витрат палива у 2018 році, враховуючи те, що у попередньому році розрахунки проводилися за тими ж нормами. Також вказав, що в акті перевірки не мітиться посилання на те, в якому саме періоді (місяці) відбулося таке порушення.
З цього приводу колегія суддів зазначає, що порушення вимог законодавства в цій частині пов`язується з тим, що позивачем у 2018 році кількість (об`єм) списаного дизельного палива (з урахуванням кількості кілометрів, які проїхав вантажний автомобіль та кількості (об`єму) витраченого палива на підставі інформації, що міститься в актах списання дизельного палива та подорожніх листах за 2018 рік) перевищує норми витрат, що визначені Наказом Мінтранспорту України № 43. При цьому, податковим органом порушення в цій частині не пов`язується з тим, що позивачем не дотримано порядку проведення розрахунків витрат палива (його списання), оскільки ці розрахунки у 2018 році, так само як і в 2017 році проводилися на підставі Наказу Мінтранспорту України № 43, який використовується позивачем при здійсненні господарської діяльності та веденні обліку норм витрат палива для вантажного автомобіля MAN TGA 18.430.
При цьому, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що Наказ Мінтранспорту України № 43 не зареєстрований Міністерством юстиції України, а тому є нормативно-правовим актом у розумінні ч. 2 ст. 117 Конституції України, і має виключно рекомендаційний характер при плануванні витрат палива з метою його раціонального використання, але враховуючи ту обставину, що саме цей Наказ використовується позивачем у при здійсненні господарської діяльності та веденні обліку норм витрат палива для вантажного автомобіля MAN TGA 18.430, що підтверджується наказами № 1 від 02.01.2017 р. (а.с. 60, т. 1) та № 1 від 02.01.2018 р. (а.с. 172, т. 1) і контролюючим органом встановлено завищення витрат на списання пали у 2018 році, доводи скаржника висновки податкового органу в цій частині не спростовують.
Що стосується заниження податкових зобов`язань з податку на додану вартість на загальну суму 243787,73 грн. (ПДВ - 48758 грн.): у квітні 2018 року на суму 214754,40 грн. (ПДВ - 42951 грн.); у листопаді 2018 року на суму 29033,33 (ПДВ - 5807 грн.) за рахунок включення підприємцем до складу податкового кредиту суму ПДВ, сплачену за придбані товари, використання яких не підтверджено первинними документами, колегія суддів зазначає, що зі змісту акту перевірки вбачається, що висновки контролюючого органу про заниження податкового зобов`язання з податку на додану вартість у листопаді 2018 року на суму 29033,33 (ПДВ - 5807 грн.) ґрунтуються на висновках про завищення позивачем у 2018 році сум витрат по списанню дизельного палива з перевищенням норм витрат, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 р. № 43 "Про затвердження Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті" на суму 29033,33 грн., щодо яких суд погодився з їх обґрунтованістю.
Що стосується висновків контролюючого органу про заниження податкового зобов`язання з податку на додану вартість у квітні 2018 року на суму 214754,40 грн. (ПДВ - 42951 грн.), колегія суддів зазначає, що згідно акту перевірки вбачається, що до вказаних висновків контролюючий орган дійшов у ході співставлення показників обсягів придбання (продажу) паливно-мастильних матеріалів згідно зареєстрованих акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, за результатами якого встановлено заниження обсягу проданого дизельного палива (обсяг виміру в кілограмах) у квітні 2018 року на суму 214754,40 грн. за рахунок заниження коефіцієнту переводу пального у вагові одиниці.
Судовим розглядом встановлено, що в квітні 2018 року згідно зареєстрованих акцизних накладних від 24.04.2018 р. № 229, від 20.04.2018 р. № 3519, від 25.04.2018 р. № 4014 (т. 2, а.с. 61-63) позивачем придбано дизельне пальне обсягом 22172,07 літрів, при цьому в кілограмах зазначено загальний обсяг продажу - 18430,65 кг. Згідно зареєстрованих податкових накладних у квітні 2018 року, а саме: податкових накладних від 24.04.2018 р. № 15, від 25.04.2018 р. №№ 16-18, від 26.04.2018 р. № 19, від 27.04.2018 № 20 (т. 2, а.с. 68-73), продаж придбаного дизельного пального проводився позивачем у тонах з розрахунку вартості за 1 тону 22733,60 грн.
Відповідно до зареєстрованих акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних від 25.04.2018 р. № 65, від 26.04.2018 р. № 66, від 26.04.2018 р. № 67, від 27.04.2018 р. № 68 (т. 2, а.с. 64-67) позивачем реалізовано дизельного палива обсягом 22172,07 літрів, при цьому в кілограмах зазначено загальний обсяг продажу - 9761,50 кг. 
За висновком контролюючого органу, з аналізу вказаних акцизних накладних вбачається, що придбання дизельного пального в кілограмах переведено до літрів з середнім коефіцієнтом 0,848, а при продажі дизельного пального використано коефіцієнт 0,440, а тому при співставленні вказаних акцизних накладних придбання (продажу) паливно-мастильних матеріалів вбачається заниження обсягу проданого дизельного палива (обсяг виміру в кілограмах) у квітні 2018 року за рахунок заниження коефіцієнту переводу пального у вагові одиниці.
Колегія суддів зазначає, що у п. 231.1 ПК України зазначено, що платник податку при реалізації пального зобов`язаний скласти в електронній формі акцизну накладну за кожним кодом товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД реалізованого пального та зареєструвати в Єдиному реєстрі акцизних накладних з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи. При цьому реалізація пального суб`єктам, які не є платниками акцизного податку з реалізації пального, також оформлюється акцизною накладною, яка підлягає реєстрації в ЄРАН. Аналогічним чином і фіксується відвантаження пального відповідно до ст. 229 ПК України (у випадках видачі податкового векселя).
В цій частині позивач вказував на те, що при виписуванні податкових накладних було здійснено правильні розрахунки, які відповідають правильним обсягам реалізованого палива, а помилка, допущена при виписуванні акцизних накладних жодним чином не вплинула на не зобов`язання з податку на додану вартість.
З цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 231.7 ст. 231 ПК України коригування показників акцизної накладної шляхом складання розрахунку коригування та реєстрації його в ЄРАН здійснюється у випадку, якщо після реалізації пального або спирту етилового відбувається повернення частини чи всього обсягу пального або спирту етилового особі, яка реалізує пальне або спирт етиловий, або виникає потреба у виправленні помилок, допущених при складанні такої акцизної накладної. Такі помилки, можуть мати місце, зокрема, в реквізитах отримувача пального, акцизного складу або акцизного складу пересувного такого отримувача, обсягах пального, кодах пального згідно з УКТ ЗЕД.
Враховуючи те, що коригування показників акцизних накладних шляхом складання розрахунку коригування не здійснювалося, суд погоджується з висновками контролюючого органу про заниження обсягу проданого дизельного палива (обсяг виміру в кілограмах) у квітні 2018 року на суму 214754,40 грн. за рахунок заниження коефіцієнту переводу пального у вагові одиниці, у зв`язку з чим нарахування контролюючим органом податкових зобов`язань з податку на додану вартість у квітні 2018 року на суму 214754,40 грн. (ПДВ - 42951 грн.) є обґрунтованим.
В акті перевірки відповідачем зазначено, що позивачем було порушено вимоги підпунктів 1.4, 1.6 пункту 16-1. підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України.
Підпунктами 1.1-1.6 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України визначено, що платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу. Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.
Згідно з пп. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163, пп. 164.1.3 п. 164.1 ст. 164 ПК України об`єктом оподаткування є, зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; базою оподаткування у фізичної особи є дохід, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно зі статтею 177 Податкового кодексу України.
З врахуванням наведеного, військовий збір нараховується, утримується та перераховується із сум чистого оподатковуваного доходу, який визначається як різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Судовим розглядом встановлено, що на позивачем у встановленому порядку звітності з військового збору за період з 19.02.2018 р. по 27.12.2018 р. не подавалося і оскільки в акті перевірки зроблені висновки про заниження чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 100378,32 грн., та як наслідок нарахування за оскаржуваними рішеннями податкових зобов`язань з військового збору, щодо яких суд дійшов висновку про їх правомірність та законність, колегія суддів зазначає, що висновок контролюючого органу про порушення позивачем п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, а саме: порушення термінів сплати військового збору за період з 19.02.2018 р. по 27.12.2018 р., також є обґрунтованими та правомірними.
Що стосується посилання апелянта на те, що оскаржувані рішення щодо застосування штрафних санкцій та вимога про сплату боргу є скасованими в силу вимог закону, оскільки рішення за результатами розгляду скарги позивача прийняте відповідачем поза межами строку встановленого для його прийняття, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 56.8 ст. 56 ПК України контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.
Згідно з п. 56.9 ст. 56 ПК України керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.
Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.
Як було встановлено судом першої інстанції, в обґрунтування своєї позиції позивач вказував, що ним було подано скаргу до ДПС України на винесені податкові повідомлення-рішення, рішення та вимогу. Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, воно було отримано контролюючим органом 16.11.2019 р., а тому передбачений законодавством 20-денний строк для прийняття рішення за результатами розгляду скарги, на думку позивача, спливав 07.12.2019 р., що припадає на суботу, а отже, рішення мало би бути винесене не пізніше 09.12.2019 р.
Судовим розглядом встановлено, що скарга позивача дійсно отримана ДПС України 16.11.2019 р., але рішенням цього органу від 28.11.2019 р. № 11089/6/99-00-08-05-04 строк розгляду скарги було продовжено по 12.01.2020 (включно) (т. 1 а.с. 54), а 13.12.2019 р. ДПС України прийнято рішення про результати розгляду скарги № 12936/6/99-00-08-06-01 (т. 1 а.с. 55-58), згідно з відбитком на поштовому конверті направлено воно було цього ж дня, що свідчить про те, що твердження апелянта про те, що оскаржувані рішення щодо застосування штрафних санкцій та вимога про сплату боргу є скасованими в силу вимог закону є безпідставними.
На підставі наведених вище обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки відповідач довів правомірність прийнятих ним рішень. Доводи апелянта вказаних вище висновків суду першої інстанції не спростовують.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є  справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. 
Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2020 року по справі № 520/14427/19 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2020 року по справі № 520/14427/19 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2020 року по справі № 520/14427/19 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.Г. Подобайло    А.М. Григоров   	

Повний текст постанови складено  22.06.2020 року