ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

01 квітня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №589/2600/17 
Номер провадження 22-ц/816/884/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Орлова І. В. 

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 28 січня 2020 року, в складі судді Литвинко Т.В., ухваленого у м. Шостка, повний текст якого складений 10 лютого 2020 року,     

                                                            ВСТАНОВИВ:
У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 22 січня 2014 року у розмірі 65258 грн 38 коп., з яких: 20000 грн - сума позики; 11902,75 грн - проценти, розраховані за обліковою ставкою НБУ; 14600 грн - пеня за 365 днів прострочки; 18755,63 грн - втрати від інфляції.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 28 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості в розмірі 54197 грн та суму сплаченого при подачі позову судового збору у відсотковому співвідношенні до задоволених позовних вимог в розмірі 532 грн 02 коп, загалом визначено до стягнення 54729 грн 02 коп.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вказане рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення суми пені ОСОБА_1 оскаржив в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду в частині стягнення пені в розмірі 14600 грн.
При цьому, ОСОБА_1 зазначив, що сторони узгодили строк кредитування у шість місяців і на час звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом цей строку сплив, тому до вимог про стягнення пені підлягає застосуванню спеціальна позовна давність, про яку було заявлено під час розгляду справи в суді першої інстанції, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. 
Рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми позики у розмірі 20000 грн, процентів у розмірі 841,37 грн, нарахованих до 25 липня 2014 року за ставкою НБУ, втрат від інфляції у розмірі 18755,63 грн не оскаржується, тому в апеляційному порядку не переглядається.

Від позивача в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив, письмові заперечення також.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з договору позики від 22 січня 2014 року, ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_2 в борг грошові кошти в сумі 20000 грн строком на шість місяців до 25 липня 2014 року (а.с. 5).
Звертаючись до суду з позовом в частині щодо стягнення суми пені, ОСОБА_1 посилався на п. 9 договору позики від 22 січня 2014 року, яким визначено, що у разі порушення позичальником умов договору щодо своєчасного повернення суми позики останнім сплачується пеня у розмірі 0,2 % за кожен день прострочення. Таким чином, враховуючи вимоги п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, якими передбачено застосування строку позовної давності в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму пені  в розмірі 14600 грн, нараховану за останні 365 днів перед зверненням до суду з даним позовом. 
Представник відповідача Вєтоха А.С. у заяві від 05 грудня 2019 року просив суд першої інстанції застосувати до вимог про стягнення пені наслідки спливу позовної давності та відмовити в задоволенні вказаних позовних вимог (а.с.  106).

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення суми пені, суд першої інстанції виходив з того, що договором позики від 22 січня 2014 року підтверджується факт наявності боргу відповідача перед позивачем у розмірі 20000 грн. та вважав, що оскільки зобов`язання відповідачем не виконано, тому стягнув з останнього на користь позивача заявлену суму пені в розмірі 14600 грн за останні 365 днів прострочки. При цьому, суд вважав, що позовна давність до основної вимоги про стягнення боргу не спливла, тому позовна давність не спливла і до додаткової вимоги про стягнення пені, нарахування якої фактично було обмежено останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду .
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

У ч. 1 ст. 1046 ЦК України йдеться про те, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
Виходячи з вимог ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно з частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки застосовується спеціальна позовна давність в один рік.
За змістом ст.ст. 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Із позовних вимог ОСОБА_2 вбачається, що пеня  в розмірі 14600 грн була нарахована за останні 365 днів перед зверненням до суду з даним позовом, тобто, період нарахування пені у заявленому позивачем розмірі фактично складав з липня 2016 року по липень 2017 року. 
Разом з тим,  вважаючи обґрунтованими позовні вимоги про стягнення пені, суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що відповідно до умов договору позики від 22 січня 2014 року (п.п. 4, 9) кредитор мав право нараховувати пеню за прострочення виконання зобов`язання до закінчення строку кредитування, тобто до 25 липня 2014 року.
З урахуванням викладеного, слід дійти висновку, що позовні вимоги про стягнення пені, розмір якої нарахований за останні 365 днів перед зверненням до суду з даним позовом, не підлягають задоволенню у зв`язку з тим, що право позивача нараховувати пеню за п. 9 договору позики припинилося зі спливом строку кредитування.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 березня 2018 року у справі 444/9519/12.
Таким чином, за відсутності права у позивача нараховувати пеню після закінчення строку дії договору позики від 22 січня 2014 року, а не з підстав спливу строку позовної давності, як вважає позивач в апеляційній скарзі, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення пені у розмірі 14600 грн слід відмовити.
Ураховуючи викладене, виходячи з вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду в оскарженій частині як таке, що постановлено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального права підлягає скасуванню з ухваленням нового про  часткове задоволення позову ОСОБА_2 , а саме: за договором позики від 22 січня 2014 року з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти у розмірі:  20000 грн - сума позики; 841,37 грн - проценти, розраховані за обліковою ставкою НБУ; 18755,63 - втрати від інфляції, що не оскаржується в апеляційній скарзі, а всього на суму 39597 грн, у зв`язку з чим апеляційна скарга представника відповідача підлягає частковому задоволенню.

Оскільки позовні вимоги задоволено на 60,7 %, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 388,48 грн (60,7  % від 640 грн). Крім того, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 960 грн.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, п. 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд,

                                                              П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 28 січня 2020 року в оскарженій частині скасувати.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми пені відмовити.
Резолютивну частину оскарженого рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 28 січня 2020 року змінити, виклавши її в наступній редакції.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за договором позики від 22 січня 2014 року грошові кошти у розмірі 39597 грн, з яких: 20000 грн - сума позики; 841,37 грн - проценти, розраховані за обліковою ставкою НБУ; 18755,63 - втрати від інфляції, а не 54197 грн, як вказав суд першої інстанції.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 388,48 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 960 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:                                                                                                      С.Г. Хвостик

Судді:                                                                                                                 О.І. Собина

                                                                                                                             І.В. Орлов