Постанова
Іменем України
 
19 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 161/12869/16-ц
провадження № 61-47770св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,    Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», відповідач - ОСОБА_1 , мале підприємство «Стерн»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області      від 11 квітня 2018 року у складі судді Крупінської С. С. та постанову Волинського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року в складі колегії суддів: Здрилюк О. І.,
Бовчалюк З. А., Матвійчук Л. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ? ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого                     є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , малого підприємства «Стерн» (далі - МП «Стерн») про стягнення заборгованості              за кредитним договором.
 
Позовна заява обґрунтована тим, що між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 80/м від 19 січня 2007 року та договір про видачу траншу    № 80/м-3 від 11 січня 2008 року, за умовами яких банк надав позичальнику 15 800,00 дол. США на термін - до 18 січня 2011 року, а позичальник зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки у строки та в порядку, встановлених договором. Також передбачені штрафні санкції.
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та МП «Стерн» 19 січня 2007 року укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язався нести солідарну відповідальність перед позивачем у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником кредитних зобов`язань.
 
ОСОБА_1 своїх зобов`язань належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 06 вересня 2016 року утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 36 937,67 дол. США, але банк просив стягнути солідарно з обох відповідачів лише 19 009,48 дол. США, з яких 8 010,01 дол. США - заборгованість за кредитом та 10 999,47 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року, в задоволенні позову відмовлено. 
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що відсутні підстави для стягнення процентів за користування кредитом, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» має право на нарахування процентів за користування кредитом у межах строку кредитування до 05 січня 2011 року. Далі права банку підлягають захисту у порядку статті 625 ЦК України. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з поручителя суди дійшли висновку, що порука є припиненою на підставі частини четвертої статті 599 ЦК України, оскільки протягом шестимісячного строку з дня настання строку остаточного виконання зобов`язання (05 січня 2011 року) банк не пред`явив вимоги до поручителя.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі № 161/12869/16-ц, витребувано її з Луцького міськрайонного суду Волинської області.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 14 квітня 2020 року справу передано Бурлакову С. Ю .
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У грудні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржені судові рішення, а справу направити на новий розгляд          до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору слід дійти висновку, що настання строку дії договору не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання                 й не позбавляє права отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦПК України. Крім того, суди дійшли безпідставного висновку про припинення поруки та не врахували, що порука реалізована рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 06 травня 2011 року          по справі № 2-239/2011, тому у МП «Стерн» існує солідарний обов`язок зі сплати процентів. 
 
Доводи інших учасників справи
 
У жовтні 2019 року МП «Стерн» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказувало, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законним і обґрунтованим, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд установив, що ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 80/м від 19 січня 2007 року та договір про видачу траншу № 80/м-3 від 11 січня 2008 року,               за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 15 800,00 дол. США          з кінцевим терміном повернення - не пізніше 18 січня 2011 року. Умовами договору передбачено сплата відсотків, підвищених відсотків, штрафних санкцій та повернення кредитних коштів щомісячними платежами.
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком і МП «Стерн» 19 січня 2007 року укладено договір поруки № 80-м, за умовами якого останній зобов`язався перед позивачем відповідати за невиконання позичальником усіх зобов`язань, що виникли за кредитним договором.
 
Із наданого банком розрахунку вбачається, що станом на 06 вересня 2016 року заборгованість за кредитом становить 8 010,01 дол. США, а заборгованість          за процентами за користування кредитом становить 10 999,47 дол. США.
 
Заочним рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 06 травня 2011 року у справі № 2-239/2011 з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто усю заборгованість за кредитом, яка існувала станом на 30 березня 2010 року, тобто як поточну, так і прострочену заборгованість і це рішення набрало законної сили.
 
З довідки про заборгованість, наданої суду при розгляді даної справи вбачається, що банком заявлено вимоги про стягнення заборгованості за період з 11 серпня 2008 року по 06 вересня 2016 року, в який включено і суми, стягнуті за вищезазначеним рішенням суду. Тобто, заочним рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області з ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість по тілу кредитну та заборгованість по відсотках за користування кредитом станом на 30 березня 2010 року. 
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі - ЦПК України), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України в редакції, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами                       (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики,    що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
 
За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування              чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі                           і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Таким чином, після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
 
Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суди виходили з того, що за рішенням суду що із ОСОБА_1 на користь банку стягнуто усю заборгованість за кредитом, яка існувала станом на 30 березень 2010 року, тобто як поточну,                             так і прострочену заборгованість і це рішення набрало законної сили.
 
У касаційній скарзі банк посилається на те, що зобов`язання припиняються його виконанням, проведеним належним чином, а не в силу ухвалення судового рішення, тому банк має право на стягнення відсотків за користування кредитом після ухвалення судового рішення та пені за неповернення кредиту і відсотків.
 
Слід зазначити, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. Проте такі вимоги банком до позивача не заявлялись. 
 
Вирішуючи питання про відмову у задоволенні позовних вимог до МП «Стерн» суди дійшли правильного висновку, що порука припинена на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на момент укладення договору поруки та реалізації права на дострокове стягнення кредиту.
 
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на момент укладення договору поруки та реалізації права на дострокове стягнення кредиту, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову                        до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
 
Сторони кредитного договору визначили строк дії основного зобов`язання          до 18 січня 2011 року, який було змінено кредитором в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України,                    на дострокове повернення кредиту.
 
З позовом до поручителя банк звернувся у вересні 2016 року, тобто поза межами шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки такі судові рішення                      є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те, що судом касаційної інстанції рішення не змінюється та не ухвалюється нове рішення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
 
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 квітня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           С. Ю. Бурлаков
 
В. М. Коротун
 
М. Є. Червинська