ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2020 року	Львів	Справа № 260/1326/19 пров. № 857/13526/19	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,
суддів Коваля Р.Й., Пліша М.А.
за участі секретаря судового засідання Хітрень О.Ю.,
позивач: не з`явився
відповідач: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Ужгородського зонального відділу Віськової служби правопорядку на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року у справі № 260/1326/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ужгородського зонального відділу Віськової служби правопорядку про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-
суддя в 1-й інстанції – Іванчулинець Д.В..,
час ухвалення рішення – 16 год. 17 хв.,
місце ухвалення рішення - м. Ужгород,
дата складання повного тексту рішення – 11.11.2019,-

                                                 В С Т А Н О В И В:

19.09.2019 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася з позовом до Ужгородського зонального відділу Віськової служби правопорядку (далі - відповідач), в якому просив визнати протиправною бездіяльність Ужгородського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 20 серпня 2019 року, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби; зобов`язати Ужгородський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за  невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 20 серпня 2019 року, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби, а саме 20 серпня 2019 року.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що у зв`язку із настанням особливого періоду, протягом 2016-2019 років позивач не використовував додаткову відпустку як учаснику бойових дій, оскільки являвся військовослужбовцем Збройних Сил України. Ознайомившись з витягом з наказу начальника Ужгородського зонального відділу Військової служби правопорядку від 20.08.2019 № 164, яким позивача було виключено зі списків особового складу, йому стало відомо, що грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 20 серпня 2019 року не була нарахована та не виплачувалась. Вважає бездіяльність відповідача в частині  ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій протягом 2016-2019 років протиправною.

Рішенням Закарпаського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Ужгородського зонального відділу Віськової служби правопорядку щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 20 серпня 2019 року, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.
Зобов`язано Ужгородський зональний відділ Віськової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 20 серпня 2019 року, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби, а саме 20 серпня 2019 року.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Ужгородський зональний відділ Віськової служби правопорядку подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні вимог відмовити.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та  процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.  
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема звертає увагу на те, що стаття 24 Закону України «Про відпустки» не передбачає виплату грошової компенсації за невикористання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, як учаснику бойових дій, дану відпустку законодавством не віднесено до щорічних відпусток. Вважає, що оскільки така відпустка не належить до виду щорічних, то на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток щодо поділу на частини, перенесення на інший період, виплати грошової компенсації під час звільнення тощо. 
Також апелянт зазначає, що невиплата позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпуски як учаснику бойових дій була правомірною, оскільки така не передбачена чинним законодавством.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що рішенням суду першої інстанції в повному обсязі досліджено всі докази, проаналізовано положення нормативно-правових актів, що регламентують виплату військовослужбовцям, які звільняються з військової служби грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки учасникам бойових дій.  Також звертає увагу суду на те, що питання нарахування та виплати військовослужбовцям, які були звільнені з військової служби грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки було предметом розгляду Верховного Суду у зразковій справі № 620/4218/18.
Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч.4 ст.229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю – доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у період з 01.08.1995 р. по 20.08.2019 р. позивач проходив військову службу у Збройних Силах України, зокрема з 18.11.2015 р. в Ужгородському зональному відділі Військової служби правопорядку на посаді старшого офіцера відділення.
30 січня 2016 року позивач отримав статус і посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 . 
Наказом начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України - начальника Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України від 15.08.2019 № 97, позивач був звільнений з військової служби у запас.
Наказом начальника Ужгородського зонального відділу Військової служби правопорядку від 20.08.2019 № 164 позивача було знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу зонального відділу.
20 серпня 2019 року позивачем подано рапорт начальнику Ужгородського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій протягом 2016-2019 років та надання довідки про невикористання у зазначений період додаткової відпустки як учасника бойових дій. Однак, відповіді на вказаний рапорт позивач не отримав.
Ознайомившись з витягом наказу начальника Ужгородського зонального відділу Військової служби правопорядку від 20.08.2019 № 164, яким позивача було виключено зі списків особового складу, останньому стало відомо, що грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 20 серпня 2019 року не була нарахована та не виплачувалась.
Вважаючи бездіяльність відповідача в частині ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій протиправною, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції зокрема зазначив, що припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії х соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 № 504/96-ВР.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі. Також, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно з пунктом 12 статті 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» регламентовано, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» унормовано, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 вказаного Закону передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
За правилами пункту 17 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець (п.18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ).
За змістом пункту 19 статті 10-1 Закону Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду,- тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України».
Так, у статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В свою чергу стаття 1 Закону України «Про оборону України» визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення мобілізації та демобілізації:
Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Так, Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014, затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VI, в Україні оголошено часткову мобілізацію, після якої, Президент України своїми указами оголошував часткову мобілізацію (чергові хвилі мобілізації).
Отже, особливий період закінчується не з моменту демобілізації (часткової демобілізації) осіб призваних на військову службу, а лише з моменту закінчення воєнного часу і частково відбудовного періоду після закінчення воєнних дій, а закінчення періодів мобілізацій не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.
Аналіз вищезазначених правових норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. При цьому, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та статтею 16-2 Закону України «Про відпустки».

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в рішенні Верховного Суду від 16 травня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18.

Беручи до уваги суб`єктний склад спірних правовідносин, зміст позовних вимог та підстави позову, а також правове регулювання правовідносин, з яких виник цей спір, є достатні підстави вважати, що ця справа відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду від 16 травня 2019 року за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18, яке залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року.

Зважаючи на положення статті 291 КАС України, правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 21 серпня 2019 року у згаданій зразковій справі, є обов`язковими для судів при ухваленні рішень у типових справах.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, питання щодо компенсації невикористаних додаткових відпусток у зв`язку із звільненням зі служби виникло у ОСОБА_1 під час дії особливого періоду та мобілізації.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при звільненні з військової служби у запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2016-2019 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а отже при звільненні останнього з військової служби, відповідачем безпідставно не проведено з ним усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2016 року по 2019 роки.

Колегією суддів, окрім іншого враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 квітня 2013 року справі «Тимошенко проти України» (заява №49872/11) зазначено що принцип юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 243, ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд -
                                                   П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Ужгородського зонального відділу Військової служби правопорядку залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року у справі № 260/1326/19 – без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	Р. Й. Коваль 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 21 травня 2020 року.