Справа № 461/129/19                                Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є. 
Провадження № 22-ц/811/2800/19                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
Категорія:68

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 червня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.
секретаря: Цапа П.М.
з участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду м.Львова від 31 липня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

в грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки і піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, в якому просила визначити місце проживання доньки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю та стягнути з ОСОБА_5 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів.
Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 30 травня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення аліментів залишено без розгляду.
Оскаржуваною ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 31 липня 2019 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки і піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про визначення місця проживання дитини.
Ухвалу суду про закриття провадження у справі оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі посилається не те, що ухвала суду постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають обставинам справи. Вказує, що відповідно до приписів ч.2 ст. 31 ЦПК України справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду. При цьому суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що вказана норма не може застосовуватись в даному випадку, оскільки стосується територіальної підсудності і передачі справ у межах території України. Звертає увагу на те, що ч.2 ст. 31 ЦПК України встановлює лише один виняток, коли справа не може розглядатись далі, а саме якщо внаслідок змін в складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду. Аналогічні норми передбачені також і ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» відповідно до ч.1 якої підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону. Таким чином, оскільки Галицьким районним судом м. Львова було прийнято справу до свого провадження та відкрито провадження у справі, дана справа повинна й надалі розглядатись цим судом. Вказує, що суд неправомірно вирішив. Що особистим законом дитини в даному випадку має бути визначене право Сполучених Штатів Америки, оскільки такий висновок суду зроблено лише з того, що дитина народилась за кордоном і розмовляє англійською мовою. Звертає увагу на те, що Законом України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. Наголошує, що найбільш тісний зв`язок дитини саме з Україною, оскільки саме тут проживає майже усе своє життя, понад п`ять років, тут навчається, а відтак особистим законом необхідно вважати саме українське право. Зазначає, що судом не було взято до уваги твердження позивача та представника про те, що існує Гаазька Конвенція «Про юрисдикцію, право, що стосується визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей» від 1996 року, яка для України набрала чинності у 2008 році, для США в 2010 році, для Великобританії, Швейцарії та Італії у 2003 році, згідно якої усі країни-учасниці розглядають спори та позови, що стосуються дітей за принципом територіальної підсудності судом за місцем фактичного, постійного проживання дитини. Просить ухвалу суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відповідач, ОСОБА_5 , та третя особа, орган опіки та піклування Галицької районної державної адміністрації Львівської міської ради належним чином завчасно повідомлені про час та дату розгляду справи 04 червня 2020 року та 06 червня 2020 року відповідно, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
15 червня 2020 року представник ОСОБА_5 – ОСОБА_6 подала клопотання про відкладення розгляду справи та заперечення проти розгляду справи за відсутності представника відповідача за наявними матеріалами справи у зв`язку з введенням карантинних заходів постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», які продовжено до 22 червня 2020 року, внаслідок чого відповідно до розпорядження голови Львівського апеляційного суду №05.25/7/2020 від 22.05.2020 рокуЛьвівським апеляційним судом не розглядаються справи у відкритих судових засіданнях.
Колегія суддів вважає можливим апеляційний розгляд справи за відсутності відповідача та його представника – на підставі наявних у справі даних та доказів з огляду на наступне.
Європейський суд з прав людини вказав, що процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції, навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим апеляційним чи касаційним судом, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мали встановлювати факти справи, а тільки тлумачити відповідні юридичні норми (ZHUK v. UKRAINE, № 45783/05, § 32, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Представник відповідача приймала участь в розгляді справи судом першої інстанції, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, надавала пояснення, заперечуючи щодо задоволення апеляційної скарги. 
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджуючи при цьому докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, а частиною 2 статті 372 цього Кодексу встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що між сторонами виник спір з приводу визначення місця проживання дитини, спір стосується саме інтересів дитини, які є пріоритетними, а відтак підлягають якнайшвидшому вирішенню.
Крім цього, предметом апеляційного оскарження є ухвала про закриття провадження у справі, тобто, ухвала, якою вирішено процесуальне питання.
Разом з тим дана справа перебуває в провадженні судів з січня 2019 року, тобто 1 рік та 5 місяців, а безпосередньо в суді апеляційної інстанції з серпня 2019 року, тобто майже 10 місяців, відтак у відповідача було достатньо часу для наведення своїх доводів, в тому числі і у відзиві на апеляційну скаргу (Т. 2 а.с. 1-35). 
Станом на час апеляційного розгляду справи (15.06.2020 року) введений Кабінетом Міністрів України з 12 березня 2020 року карантин триває вже більше трьох місяців і строки його завершення нікому не відомі: ця обставина є загальновідомою і не потребує доказування (частина 3 статті 82 ЦПК України).
В той же час, з метою забезпечення доступу до правосуддя під час дії в Україні карантину та на виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» наказом Державної судової адміністрації України від 23.04.2020 року № 196 було затверджено Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду, однак від відповідача чи його представника заяв до суду про участь у апеляційному розгляді справи в режимі відеоконференції не поступало.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спір щодо визначення місця проживання дитини, яка є в даному випадку громадянкою Сполучених штатів Америки відповідно до ЦПК України та Закону України «Про міжнародне приватне право» не може бути розглянутий судом України. Таким чином, дана цивільна справа є такою, що не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства судами на території України.
Проте з такими висновками суду погодитись не можна.
Згідно із статтею 1 Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
За приписами частини першої та другої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.
Відповідно до частини першої статті 4 УПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 496 ЦПК України визначено, що іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (стаття 497 ЦПК України).
Як убачається з матеріалів справи, позивачка, яка є громадянкою США звернулася до суду з позовом до громадянина США та Сполучене Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, про визначення місця проживання дитини (2012 року народження), яка є громадянином США та про стягнення аліментів на цю дитину. Також встановлено, що найменше, як починаючи з 2017 року постійно проживає в Україні разом з позивачкою.
Пунктом 12 частини першої статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.
Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Україна є учасницею Гаазької конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей 1996 року на підставі Закону України про приєднання до конвенції від 14 вересня 2006 року № 136-V (далі - Гаазька конвенція про батьківську відповідальність 1996 року). Дана Конвенція застосовується, зокрема, у відносинах із Великобританією.
Предметною сферою застосування Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року охоплюються питання набуття, здійснення, припинення чи обмеження батьківської відповідальності, а також її делегування, права опіки, в тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини.
Відповідно до статті 5 Гаазької конвенції юрисдикція щодо застосування заходів, які спрямовані на захист дитини, належить судовим або адміністративним органам Договірної Держави звичайного місця проживання дитини; з урахуванням статті 7, у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи Держави нового звичайного місця проживання.
На момент відкриття провадження в справі за даним позовом ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), малолітня ОСОБА_4 , починаючи з 2017 року проживала разом із матір`ю (позивачкою) в Україні.
Ураховуючи викладене, помилковим є висновок суду першої інстанції, що розгляд даної справи не належить до юрисдикції судів України, і що такий спір не може бути розглянутий за правилами цивільного судочинства, оскільки звичайним місцем проживання малолітнього доньки сторін є м. Львів, Україна.
Такі висновки апеляційного суду відповідають подібному правовому висновку щодо застосування положень Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року, викладеному в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2019 року у справі № 752/25543/17-ц (провадження № 61-28641 св 18) та в постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2020 року у справі № 426/23332/18 (провадження № 61-20819 св 19), які безпідставно не враховувало судом першої інстанції, всупереч вимогам частини четвертої статті 263 ЦПК України.
При цьому залишення позовних вимог в частині стягнення аліментів без розгляду (ухвала від 30.05.2019 року з цього питання набрала законної сили) не змінює юрисдикцію судів України щодо розгляду спору про визначення місця проживання дитини.
Також помилковим є посилання в оскаржуваній ухвалі на положення статті 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» в даній справі, оскільки нею врегульовано питання застосування норм матеріального права, яким слід керуватися при вирішення спору по суті, а не питання юрисдикції суду щодо розгляду спору такої категорії.
Невірними є висновки суду першої інстанції про регулювання спірних відносин положеннями Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року на підставі того, що спори стосовно місця проживання дитини не є предметом регулювання цієї Конвенції.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
У зв`язку із порушенням норм процесуального права при вирішення питання про закриття провадження у справі, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Колегія суддів звертає увагу на те, що скасування оскаржуваної ухвали відповідає принципу недискримінації прав дитини, закріплених, зокрема, у статті 2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року
Під час продовження судового розгляду суду першої інстанції слід звернути увагу, що згідно із наявною інформацією у даній справі (т. 2 а.с. 65) позивачку у справі повідомлено про те, що 9 липня 2019 року до Вищого суду штату Коннектикут в юридичному окрузі Нью-Хейвен було подано позовну заяву стосовно опіки над дітьми. Відтак, можуть мати місце обставини щодо наявності обставин на підставі частини другої статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право», які виключають можливість розгляд даної справи судом в Україні.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 6 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 379, 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 31 липня 2019 року – скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 22.06.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О. 

Судді: Крайник Н. П. 

Цяцяк Р. П