ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/1240/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Скалозуб Ю.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  11 червня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Аліменка В.О., Безименної Н.В.
за участю секретаря                                         Островської О.В.,
розглянувши за відсутності осіб, які беруть участь в справі, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ст. 229 КАС України у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 року (м. Чернігів, дата складання повного тексту - 12.05.2020) у справі за адміністративним позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про визнання дій неправомірними та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И Л А :

Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області звернулося з позовом, в якому просить:

-          визнати дії щодо винесення постанови про накладення штрафу від 11.03.2020 у виконавчому провадженні № 61137635 неправомірними;
-          скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління  забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) ОСОБА_1 про накладення штрафу від 11.03.2020 у виконавчому провадженні № 61137635.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 08.11.2019 ОСОБА_2 звернувся до Головного управління із заявою щодо добровільного виконання судового рішення, однак листом від 25.11.2019 №4404/02/У-11 позивачу було повідомлено, що судовим рішенням зобов`язано перерахувати йому пенсію по інвалідності відповідно до частини 3 статті 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», обчисленої з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати. При цьому, так як позивач отримує пенсію по інвалідності згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Головне управління не може самостійно провести перерахунок його пенсії згідно норм Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», тобто відсутня можливість самостійного переведення стягувача на інший вид пенсії, тому позивач не має можливості здійснити перерахунок цієї пенсії. 

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити, зазначивши, що позивачем, без поважних причин, не було виконано рішення суду, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. 

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Наголошує, що діюче законодавство не передбачає отримання двох різних державних пенсій. Крім того, рішенням суду не зобов`язано позивача одночасно призначити та виплачувати декілька видів пенсії. Таким чином ОСОБА_2 має самостійно визначитися щодо необхідності реалізувати право на виконання судового рішення, зокрема, шляхом подання відповідної заяви. Вказує, що чинним законодавством не встановлено право пенсійного органу переводити пенсіонера на інший вид пенсії без відповідної заяви.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню.
Згідно з ст. 317 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує його та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 у справі № 620/1690/19 позов ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії -  задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано відмову Головного управління Пенсійного фонду України у перерахунку ОСОБА_2 , яка викладена у листі від 20.05.2019 № 2055/03/У-12. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України відповідно до частини третьої статті 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», здійснити з 06.05.2019 перерахунок та виплату ОСОБА_2 пенсії по інвалідності, обчисленої з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2019 апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишено без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 липня 2019 року без змін.
ОСОБА_2 08.11.2019 звернувся до Головного управління із заявою щодо добровільного виконання судового рішення (а.с. 7).
Листом від 25.11.2019 №4404/02/У-11 стягувачу було повідомлено, що судовим рішенням зобов`язано перерахувати йому пенсію по інвалідності відповідно до частини 3 статті 59 Закону № 796, обчисленої з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати. Таким чином, оскільки позивач отримує пенсію по інвалідності згідно Закону № 2262, Головне управління не може самостійно провести перерахунок його пенсії згідно норм Закону № 796 (а.с. 8-10).
Так, на виконання рішення суду, за заявою стягувача, Чернігівським окружним адміністративним судом 22.11.2019 видано виконавчий лист ОСОБА_2 (а.с. 39-40).
Старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління  забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) ОСОБА_1 03.02.2020 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 61137635 (а.с. 41-42).
Актом державного виконавця від 14.02.2020 встановлено, що боржником рішення суду не виконано.
Листом вих. № 2500-0325-8/4580 від 26.02.2020 (а.с. 44-47) Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повідомило, про те, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області та отримує пенсію по другій групі інвалідності в наслідок каліцтва, пов`язаного з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до статті 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» в розмірі 10114,19 грн. Особи, які одночасно мають право на різні види державної пенсії, самостійно обирають вид пенсії, який бажають отримувати. Діюче законодавство не передбачає отримання двох різних державних пенсій. Рішенням суду також не зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області одночасно призначити та виплачувати декілька видів пенсії. ОСОБА_2 має самостійно визначитися щодо необхідності реалізувати право на виконання судового рішення, про що його було повідомлено листом №4404/02/У-11 від 25.11.2019.
Старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління  забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) ОСОБА_1 , керуючись статтями 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» 11.03.2020 за невиконання рішення суду без поважних причин прийнято постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 5100 грн.
Позивач вважаючи протиправною вищевказану постанову про накладення штрафу, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що невиконання позивачем рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 у справі № 620/1690/19 фактично триває з 2019 року, позивач  ухиляється від виконання судового рішення, а тому повинен нести відповідальність за його невиконання, встановлену законом. 

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі їх невиконання у добровільному порядку визначені Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон №1404, у редакції на момент винесення оспорюваної постанови).
Згідно із ст. 1 Закону №1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Частиною 1 статті 5 Закону №1404 передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до частини першої статті 13 Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої, частиною четвертою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Отже, виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до частин першої та другої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Згідно з частиною першою статті 75 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Системний аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання ним судового рішення у встановлений строк без поважних причин. При цьому, застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.
Тобто, державному виконавцю для реалізації виконання належних повноважень при примусовому виконанні відповідного рішення суду, надано право за невиконання його ж постанов про примусове виконання рішень суду накладати відповідні штрафи на боржника, у порядку та розмірі визначеному Законом №1404-VІІІ.
Як вбачається з матеріалів справи, виконавчим листом від 22.11.2019 №620/1690/19 було встановлено спосіб виконання рішення суду, а саме: «Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України відповідно до частини третьої статті 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», здійснити з 06.05.2019 перерахунок та виплату ОСОБА_2 пенсії по інвалідності, обчисленої з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року».
Вказаний виконавчий лист відтворює абзац 3 резолютивної частини рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 у справі № 620/1690/19.
З аналізу змісту рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 вбачається, що судом зроблено висновок щодо необхідності відновлення порушених прав ОСОБА_2 та вказано чіткі дії, які повинен вчинити суб`єкт владних повноважень.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Згідно ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Положеннями частини першої ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.
Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.
Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».
Крім того, з аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.
Отже, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
В обґрунтування своєї позиції щодо невиконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 у справі № 620/1690/19, позивач посилається на свій лист від 25.11.2019, яким запропоновано ОСОБА_2 написати заяву про перехід на інший вид пенсії згідно із Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» для подальшого проведення перерахунку його пенсії згідно судового рішення, що за його твердженням, свідчить про наявність підстав для покладення на відповідача обов`язку скасувати спірну постанову про накладення штрафу.
Як вбачається із заяви ОСОБА_2 (а.с.7) направленої позивачу щодо виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 у справі № 620/1690/19, заявник просить здійснити перерахунок пенсії відповідно до заяви від 06.05.2019 та почати виплату з 06.05.2019 згідно ст. 21 Закону України №2262-ХІІ та з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати відповідно до ст.79 Закону України №796-ХІІ.
При цьому, у своєму листі №4404/02/У-11 від 25.11.2019 позивач вказує, що чинним законодавством передбачено право ОСОБА_2 на отримання пенсії по 2 групі інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, відповідно до ст.21 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» або за його бажанням відповідно до ст.59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» по інвалідності з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом на 1 січня відповідного року (а.с.8-10).
Також позивачем чітко роз`яснено, що відповідно до ст.7 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», особи, які одночасно мають право на різні види державної пенсії самостійно обирають вид пенсії, які бажають отримувати.
Діюче законодавство не передбачає отримання двох різних державних пенсій.
Позивач не заперечує наявність в ОСОБА_2 права на отримання пенсії відповідно до ст.59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та не відмовляється від виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 у справі № 620/1690/19, однак наголошує, що перерахунок та виплату пенсії згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» можна провести лише після переходу стягувача на даний вид пенсії. 
Натомість проведення перерахунку та виплати пенсії ОСОБА_2 відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у той час, коли останній перебуває на пенсія згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не відповідатиме приписам чинного законодавства та є протиправним.
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що невиконання Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 у справі № 620/1690/19 пов`язано з наявністю поважних причин, а саме неможливості його виконання без подання стягувачем відповідної заяви, при цьому, після надходження такої заяви, подальше невиконання судового рішення буде підставою для накладення штрафу на позивача у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження».
Колегія суддів дійшла до висновку, що враховуючи, що позивачем не було виконано рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 у справі №620/1690/19 у зв`язку із наявністю поважних причин, а саме неможливості його виконання та дотримання норм чинного законодавства без подання стягувачем заяви про перехід на інший вид пенсії, відповідачем протиправно та передчасно накладено на позивача штраф згідно постанови від 11.03.2020 у розмірі 5100 грн. В даному випадку невиконання позивачем судового рішення не є ухилянням від його виконання, а тому притягнення позивача до відповідальності є передчасним. 
Таким чином, дії відповідача щодо винесення оспорюваної постанови є протиправними, а постанова про накладення штрафу від 11.03.2020 у виконавчому провадженні № 61137635 підлягає скасуванню.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів доходить висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області - задовольнити.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 року - скасувати, та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області задовольнити.
Визнати протиправними дії Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) щодо винесення постанови про накладення штрафу від 11.03.2020 у виконавчому провадженні № 61137635.

Скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління  забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) ОСОБА_1 про накладення штрафу від 11.03.2020 у виконавчому провадженні №61137635

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст.  328,  329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 11.06.2020.

Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 

                                                                                                                          В.О. Аліменко

                                                                                                              Н.В. Безименна