Справа № 462/5277/19                                Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І. 
Провадження № 22-ц/811/152/20                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 
Категорія: 76

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 травня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.
за участі секретаря: Фейір К.О.
                      без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фирст Тех Консалт Груп», з участю третьої особи – ОСОБА_2 про припинення трудових відносин,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фирст Тех Консалт Груп», з участю третьої особи – ОСОБА_2 про припинення трудових відносин.
Позовні вимоги мотивувала тим, що рішенням учасника загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю» «Фирст Тех Консалт Груп» (надалі Товариство) від 31 жовтня 2018 року, а також згідно наказу №5К-2019 її з 04 березня 2019 року було призначено на посаду директора.
Засновником Товариства є громадянин Румунії Калуте Сорін.
Засновник не здійснив необхідного для початку роботи підприємства фінансування найманих працівників, крім неї на підприємстві немає працівників, як наслідок підприємство не виконує поставлені економічні завдання.
За таких обставин вона 14 червня 2019 року змушена була написати заяву про звільнення з роботи з 17 червня 2019 року.
Крім того, 03 липня 2019 року Засновнику було скеровано повідомлення про скликання загальних зборів, призначених на 05 серпня 2019 року з метою вирішення цього питання.
Однак Засновник проігнорував повідомлення і як наслідок загальні збори не відбулись, про що було складено акт.
Вона позбавлена можливості вільно обирати місце роботи, що змушує звернутися до суду для захисту порушеного права.
З урахуванням зазначених обставин ОСОБА_1 просила припинити трудові відносини між нею та ТзОВ «Фирст Тех Консалт Груп», у зв`язку із звільненням її з посади директора на підставі ч.1 ст.38 КзПП. 
Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фирст Тех Консалт Груп», з участю третьої особи – ОСОБА_2 про припинення трудових відносин – відмовлено.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на те, що вона позбавлена можливості вільно обирати місце роботи, так як рахується на підприємстві яке не працює.
Вона написала заяву на звільнення ще 14 червня 2019 року і зазначена заява до цього часу не розглянута загальними зборами.
Також зазначає, що вирішення питання про звільнення керівника відноситься до виключної компетенції загальних зборів товариства.
Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
13 травня 2020 року від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 надійшла заява, у якій він просить проводити розгляд справи за відсутності апелянтки та її представника.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 грудня 2019 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення по справі.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачкою не надано належних доказів щодо належного звернення до відповідача із заявою про звільнення.
З таким висновком суду погодитися не можна із наступних підстав.
Судом та матеріалами справи встановлено, що згідно наказу №5К-2019 року від 04 березня 2019 року ОСОБА_1 прийнято на посаду директора ТзОВ «Фирст Тех Консалт Груп».
14 червня 2019 року ОСОБА_1 подала заяву засновнику ТзОВ «Фирст Тех Консалт Груп» Калуте Сорін про звільнення її із займаної посади за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України (а.с.24).
03 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася з повідомленням до ОСОБА_4 як єдиного засновника Товариства про скликання Загальних зборів ТзОВ «Фирст Тех Консалт Груп» на 05 серпня 2019 року з метою вирішення питання про припинення трудових відносин (звільнення з посади директора).
Зазначене повідомлення було направлено особисто ОСОБА_5 засновнику ТзОВ «Фирст Тех Консалт Груп» (а.с.22).
Загальні збори Товариства 05 серпня 2019 року не відбулися, у зв`язку з відсутністю єдиного засновника ТзОВ «Фирст Тех Консалт Груп» - Калуте Сорін, що стверджується Актом від 05 серпня 2019 року (а.с.23) 
Таким чином встановлено, що відповідач ТзОВ «Фирст Тех Консалт Груп» не виконало вимоги трудового законодавства, не здійснило будь-яких дій, спрямованих на вирішення питання про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Товариства. Тобто існує порушення права позивача на припинення трудових відносин.
Відповідно до статті 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У пункті першому частини 15 ЦПК України 2004 року передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.
Згідно з частиною першою статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine, № 21722/11, § 165)).
З урахуванням положень частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної практики Європейського Суду з прав людини необхідно зробити висновок, що наявність у реєстрі інформації щодо позивача як про керівника товариства відноситься до професійної діяльності останнього та охоплюється поняттям «приватне життя».
У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.
Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року  № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.
Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.
Враховуючи порушення права позивачки на припинення трудового договору, обраний нею спосіб захисту направлений на відновлення її трудових прав, гарантованих Конституцією України.
Передбачений частиною першою статті 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні.
За встановлених у цій справі обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитись нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає.
Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб.
Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.
Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)).Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, §65)).
Частиною другою статті 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. В той же час «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Bмleљ and Others v. the Czech Republic, заява № 47273/99, § 50-51, 69); «Волчі протии Франції» (Walchli v. France, заява № 35787/03, §29). При проведенні оцінювання Європейський суд з прав людини часто наголошує на питаннях «правової визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей.
Зокрема, Європейський суд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див., наприклад, рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kart v. Turkey [ВП], заява № 8917/05, § 79 (в кінці); «Ефстатіу та та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece, заява № 36998/02, § 24 (в кінці); «Ешим проти Туреччини» (Esim v. Turkey, заява № 59601/09, 21).
Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що вона просить суд визнати її звільненою з посади директора ТзОВ «Фірст Тех Консалт Груп». Однак, згідно зі статутом ТзОВ «Фірст Тех Консалт Груп» вирішення питання про звільнення керівника відноситься до виключної компетенції загальних зборів товариства.
Разом з тим, відповідно до вимог частини другої статті 5 ЦПК України, з урахуванням встановлених обставин справи та виходячи з того, що пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин між ОСОБА_1 і ТзОВ «Фірст Тех Консалт Груп», колегія суддів вважає, що ефективним і таким, що не суперечить закону, у даному випадку буде такий спосіб захисту як припинення трудових відносин   ОСОБА_1 і ТзОВ «Фірст Тех Консалт Груп», на підставі частини першої статті 38 КЗпП України.
Визначення запропонованим чином способу захисту прав позивача судом не призводить до порушення диспозитивних засад цивільного судочинства, оскільки справа розглядається у межах заявлених позивачкою вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Зазначених обставин не врахував суд першої інстанції та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.
З урахуванням вищезазначеного апеляційна скарга підлягає до задоволення, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 грудня 2019 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .
Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ч. 5 ст. 268, ст.ст., 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 грудня 2019 року – скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 – задовольнити.
Визнати припиненими трудові відносини між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фирст Тех Консалт Груп».
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фирст Тех Консалт Груп» 1921 гривень судових витрат в дохід держави.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 20 травня 2020 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.