ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 р.	Справа № 520/10268/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Зеленського В.В. ,  Чалого І.С. ,
за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.
    представника позивача: Вовка С.А.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.12.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Зінченко А.В., м. Харків, повний текст складено 24.12.19 року по справі № 520/10268/19
          за позовом       ОСОБА_1  
          до      Департаменту патрульної поліції Національної поліції України              
          про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (далі - ДПП НП України, відповідач), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд: визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 30.08.2019 №599 о/с; визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 05.09.2019 №686 о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України); поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора роти №5 батальйону №1 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції та стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.12.2019 адміністративний позов ОСОБА_1 - залишено без задоволення.
Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, судом не враховано фактичні обставини справи. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає про те, що його звільнення фактично відбулося на підставі матеріалів службового розслідування, призначеного наказом Управління патрульної поліції в Харківській області №170 від 09.08.2019.
Згідно з висновком службового розслідування комісією встановлено, що 09.08.2019 керівництву УПП в Харківській області ДПП стало відомо про факт складання відносно позивача протоколу про адміністративне правопорушення серії ОБ №212262 за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Відповідно до змісту зазначеного протоколу 09.08.2019 об 00 год. 05 хв. в м. Харкові по пр-кту Московському, біля будинку 65, позивач керував транспортним засобом "Ford Scorpio", номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння: запах з порожнин рота, порушення координації рухів, порушення мови. Від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора "Drager Alkotest 6820" та в закладі охорони здоров`я (КЗОЗ ХОНД) відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
У висновку службового розслідування містяться посилання на свідчення опитаних в ході службового розслідування інспекторів роти №5 батальйону №3 УПП в Харківській області ДПП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
В свою чергу, позивач зауважує, що протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП розглянутий Московським районним судом м. Харкова (справа №643/13589/19). Постановою Московського районного суду від 04.11.2019 провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, відносно позивача закрито у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.
Однак, судом першої інстанції наявність зазначеної постанови була залишена без уваги і в оскаржуваному рішенні не надано їй жодної оцінки.
Окрім того, в матеріалах службового розслідування відсутні будь-які посилання на показання свідків, які б підтверджували пояснення інспекторів роти №5 батальйону №3 УПП в Харківській області ДПП ОСОБА_2. та ОСОБА_3 .
Тобто, висновок за результатами службового розслідування складений виключно на поясненнях службових осіб Управління патрульної поліції, які і склали протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ №212262 за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
При цьому, головною умовою притягнення як до адміністративної відповідальності, так і до дисциплінарної є саме доведеність факту того, що особа, яка притягається до відповідальності, здійснювала управління транспортним засобом.
Однак, висновок службового розслідування та пояснення інспекторів роти №5 батальйону №3 УПП в Харківській області ДПП ОСОБА_2. та ОСОБА_3 . не містять належних та допустимих доказів того, що саме позивачем здійснювалось управління транспортним засобом.
Більше того, відсутні докази, підтверджені показами свідків, того, що позивач перебував у стані алкогольного сп`яніння, та які саме ознаки алкогольного сп`яніння були у позивача (якщо такі мали місце).
Разом з тим, судом першої інстанції оскаржуване рішення прийнято виключно за результатами перегляду відеозапису, наданого відповідачем, хоча даний відеозапис, на думку позивача, не є належним та допустимим доказом у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.
Достовірність та цілісність даного відеозапису не встановлювалась.
Як було зазначено представником відповідача в судовому засіданні, даний відеозапис був здійснений на технічний засіб, який не перебуває на балансі відповідача, а належить патрульним поліцейським, тобто відповідач не несе відповідальності за його достовірність.
Є також сумнівним беззаперечне встановлення судом першої інстанції факту перебування саме позивача за кермом трансортного засобу.
При цьому, позиція позивача базується як на нормах діючого законодавства, так і на судовій практиці (рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.01.2018 по справі №820/6703/17; постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 29.05.2019 по справі №440/192/19, від 21.05.2019 по справі №520/9289/18, від 18.06.2019 по справі №480/3950/19; постанова Верховного Суду від 26.03.2019 по справі №808/2320/17).
На думку позивача, відсутність належних та допустимих доказів скоєння позивачем дисциплінарного проступку унеможливлювало видання відповідачем оскаржуваного наказу про звільнення позивача зі служби в поліції відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України).
Окрім того, позивач зауважує, що Порядок накладення дисциплінарних стягнень визначений ст. 14 Дисциплінарного статуту, де, зокрема, вказано, що при визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов`язків, рівень кваліфікації тощо (ч. 9 ст. 14).
Оскільки в даному випадку відносно позивача було застосовано не найменше за тяжкістю дисциплінарне покарання, то, на думку позивача, задля дотримання правила юридичної визначеності, як невід`ємної складової запровадженого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, а також з метою додержання критеріїв законності рішень згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 2 КАС України, відповідач повинен був у тексті спірного рішення з достатністю поза розумним сумнівом обґрунтувати і обраний до застосування вид дисциплінарного стягнення, і ступінь тяжкості скоєного дисциплінарного проступку, і заподіяну внаслідок проступку шкоду, і попередню поведінку особи, і ставлення особи до виконання службових обов`язків, і рівень кваліфікації особи.
Проте, на думку позивача, у спірних правовідносинах відповідач згаданого обов`язку не виконав, у зв`язку з чим рішення про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності набуло нездоланних дефектів змісту.
Враховуючи викладене вище, позивач вважає доведеним факт порушення його прав та охоронюваних законом інтересів у сфері публічно-правових відносин.
Просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.12.2019 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив їх задовольнити.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
15.05.2020 через засоби електронного зв`язку, не через систему "Електронний суд", до суду від імені Департаменту патрульної поліції Національної поліції України подано клопотання про відкладення розгляду справи.
Клопотання Департаменту патрульної поліції Національної поліції України надійшло на електронну пошту Другого апеляційного адміністративного суду, проте, вказані файли не підписані електронним цифровим підписом.
Згідно з частинами сьомою, восьмою, десятою статті 44 КАС України документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, за винятком випадків, визначених цим Кодексом.
Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи шляхом заповнення форм процесуальних документів відповідно до Положення про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.
Якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника). Якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в паперовій формі, такі документи скріплюються власноручним підписом учасника справи (його представника).
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" від 22.05.2003 року № 851-IV (далі - Закон № 851) електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис (ч. 1 ст. 6 Закону № 851).
За правилами ч. 1 ст. 7 Закону № 851 оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".
Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа (ч.2 ст.6 Закону № 851).
Таким чином, оскільки клопотання не містить електронного цифрового підпису, воно не є документом, в розумінні вищезазначених норм, у суду відсутні передбачені законом підстави для його розгляду.
Обґрунтувань не накладення електронного цифрового підпису клопотання відповідача не містить.
Засобами поштового зв`язку клопотання відповідача до суду не надходило.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 30.08.2019 №599 ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення за порушення службової дисципліни (а.с. 46). 
На підставі вказаного наказу - наказом від 05.09.2019 по особовому складу №686 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (а.с.47). 
Вказані рішення прийняті за матеріалами службового розслідування, результати якого викладені у висновку від 13.08.2019 (а.с.38-44).  
Згідно з висновками службового розслідування, порушення службової дисципліни позивачем полягало у тому, що лейтенант поліції ОСОБА_1 вчинив дії, які стали підставою для складання адміністративних матеріалів за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а також проявив зневагу до інших поліцейських, що є порушенням пунктів 6, 11 частини 3 статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, пунктів 1-2 частини 3 статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України", пунктів 1, 2 частини 1 статті 18 Закону України "Про Національну поліцію" та частини 1 статті 64 Закону України "Про Національну поліцію".
Не погоджуючись із зазначеними наказами відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, що передували притягненню позивача до дисциплінарної відповідальності та звільнення в подальшому з лав національної поліції, знайшли своє повне обґрунтування та підтвердження в судовому засіданні. Дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби, в даному випадку, є прямо пропорціональним та виправданим по відношенню до вчиненого ним проступку.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог, виходячи з такого.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України "Про Національну поліцію". 
Відповідно до ч. 1 ст. 59 цього Закону служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Згідно з ч. 2 статті 19 Закону України "Про Національну поліцію" підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.
Сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження визначає Закон України "Про Дисциплінарний статут Національної поліції" ( далі - Дисциплінарний статут).
Відповідно до частини 1 статті 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників. 
Частина 1 статті 11 Дисциплінарного статуту передбачає, що за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом, а відповідно до статті 12 Дисциплінарного статуту дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.
Відповідно до частини 2 статті 13 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.  
Види дисциплінарних стягнень, які можуть застосовуватися до поліцейських, передбачені частиною 3 статті 13 Дисциплінарного статуту, серед яких звільнення зі служби в поліції є найбільш суворим видом стягнення.
З метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків проводиться службове розслідування  (частина 2 ст.14 Дисциплінарного статуту).
Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України затверджений Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2018 року N 893 "Про реалізацію окремих положень Дисциплінарного статуту Національної поліції України".  
Розділом V цього Порядку, зокрема пунктом 1, визначено, що проведення службового розслідування полягає в діяльності дисциплінарної комісії із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин його вчинення, установлення причин і умов учинення дисциплінарного проступку, вини поліцейського, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин учинення дисциплінарних проступків.
Пункт 4 розділу V  Порядку вимагає, що службове розслідування має встановити:
- наявність чи відсутність складу дисциплінарного проступку в діянні (дії чи бездіяльності) поліцейського, з приводу якого (якої) було призначено службове розслідування;
- наявність чи відсутність порушень положень законів України чи інших нормативно-правових актів, організаційно-розпорядчих документів або посадових інструкцій;
- ступінь вини кожної з осіб, що вчинили дисциплінарний проступок;
- обставини, що пом`якшують або обтяжують ступінь і характер відповідальності поліцейського чи знімають безпідставні звинувачення з нього;
- відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень;
- вид і розмір заподіяної шкоди;
- причини та умови, що призвели до вчинення дисциплінарного проступку.
Оформлення результатів службового розслідування має відповідати ст. 19 Дисциплінарного статуту  та  розділу  VI Порядку. 
Так,  у вступній частині висновку службового розслідування викладаються такі відомості:
- дата і місце складання висновку службового розслідування, прізвище та ініціали, посада і місце служби (роботи) голови (заступника голови) та членів дисциплінарної комісії, що проводила службове розслідування; 
- підстава для проведення службового розслідування;
- форма розгляду справи дисциплінарною комісією (відкрите засідання чи письмове провадження).
В описовій частині висновку службового розслідування викладаються відомості, встановлені під час проведення службового розслідування:
- обставини справи, зокрема обставини вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, час, місце, спосіб, мотив учинення дисциплінарного проступку, його наслідки (їх тяжкість), що настали у зв`язку з цим;
- посада, звання, прізвище, ім`я, по батькові, персональні дані (дата і місце народження, освіта, період служби в поліції і на займаній посаді - із дотриманням вимог Закону України "Про захист персональних даних"), відомості, що характеризують поліцейського, стосовно якого проводиться службове розслідування, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень;
- пояснення поліцейського щодо обставин справи, а в разі відмови від надання такого пояснення - інформація про засвідчення цього факту відповідним актом про відмову надати пояснення чи поштове повідомлення про вручення або про відмову від отримання виклику для надання пояснень чи повернення поштового відправлення з позначкою про невручення;
- пояснення безпосереднього керівника поліцейського щодо обставин справи;
- пояснення інших осіб, яким відомі обставини справи;
- документи та матеріали, що підтверджують та (або) спростовують факт учинення дисциплінарного проступку;
- обставини, що обтяжують або пом`якшують відповідальність поліцейського, визначені статтею 19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України;
- причини та умови, що призвели до вчинення виявленого дисциплінарного проступку, обставини, що знімають із поліцейського звинувачення.
У резолютивній частині висновку службового розслідування дисциплінарною комісією зазначаються, зокрема:
- висновок щодо наявності або відсутності в діянні поліцейського дисциплінарного проступку, а також щодо його юридичної кваліфікації з посиланням на положення закону, іншого нормативно-правового чи організаційно-розпорядчого акта, наказу керівника, який було порушено;
- вид стягнення, що пропонується застосувати до поліцейського в разі наявності в його діянні ознак дисциплінарного проступку.
Системний аналіз наведених нормативних актів свідчить про те, що передумовою звільнення поліцейського за вчинення дисциплінарного правопорушення, пов`язаного зі здійсненням службової діяльності, має бути порушення службової дисципліни, встановлене внаслідок ретельного службового розслідування. 
Так, відповідно до висновку службового розслідування, за фактом складання протоколу про адміністративне правопорушення серії ОБ № 212262 від 09.08.2019, відносно інспектора роти № 5 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції - лейтенанта поліції ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, комісією з проведення службових розслідувань встановлено таке.
09.08.2019 о 00 год. 05 хв. інспектор роти № 5 батальйону № 1 УПП в Харківській області ДПП лейтенант поліції ОСОБА_1., перебуваючи поза службою, знаходячись за адресою: м. Харків, проспект Московський, 65, керував "Ford Sсогріо", номерний знак НОМЕР_1 , та був зупинений інспекторами патрульної поліції - старшим лейтенантом поліції ОСОБА_2. та старшим сержантом поліції ОСОБА_3. Під час зупинки лейтенант поліції ОСОБА_1 , відповідно до наявного в матеріалах службового розслідування відео, вийшов з автомобілю з правої сторони та намагався приховати факт керування автомобілем. 
Згідно з поясненнями зазначених працівників УПП в Харківській області ДПП лейтенант поліції ОСОБА_1 мав явні ознаки алкогольного сп`яніння, але від проходження в установленому порядку огляду на визначення стану алкогольного чи наркотичного сп`яніння останній відмовився у присутності двох свідків, у зв`язку з чим інспектором роти № 5 батальйону № 3 УПП в Харківській області ДПП старшим сержантом поліції ОСОБА_3. відносно ОСОБА_1 був складений протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ № 212262 від 09.08.2019 за порушення п. 2.5 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
На підтвердження вищезазначених обставин, під час проведення службового розслідування були відібрані пояснення від командира роти № 5 батальйону № 33 УПП в Харківській області ДПП - старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2 та інспектора роти № 5 батальйону № 3 УПП в Харківській області - старшого сержанта поліції ОСОБА_3., які надані до матеріалів справи та досліджені в ході розгляду справи.
Відповідно до наданих пояснень вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 09.08.2019 перебували на черговій зміні у складі екіпажу "Купол - 5051" та приблизно об 00 год. 01 хв. останніми був зупинений автомобіль "Форд Скорпіо", номерний знак НОМЕР_1 , білого кольору у зв`язку з непрацюючою підсвіткою заднього номеру. Автомобіль було зупинено за адресою: м. Харків, проспект Московський, буд. 57/63.
Після зупинки автомобіля було видно двох пасажирів зазначеного автомобіля, які вийшли з правої сторони (один з них сидів позаду, а інший попереду, біля водія). Та після того, як вийшли пасажири, водій автомобіля "Форд Скорпіо", номерний знак НОМЕР_1 , переліз на праве сидіння і також вийшов з автомобіля з правої сторони. Підійшовши до водія, старший лейтенант поліції ОСОБА_6 відрекомендувався та пояснив причину зупинки, після чого попросив пред`явити посвідчення водія та свідоцтво на транспортний засіб. Зазначений водій одразу не хотів пред`являти документи та вказав, що він є діючим працівником УПП в Харківській області ДПП, інспектором роти № 5 батальйону № 1. Через деякий час водій надав документи, та ним виявися ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на запитання, чи дійсно він є діючим працівником поліції, останній повідомив, що звільнився ще у 2017 році.
Крім того, у водія ОСОБА_1 були очевидні ознаки алкогольного сп`яніння, хитка хода, запах алкоголю з ротової порожнини, нечітке мовлення. ОСОБА_1 було повідомлено, що в нього є відповідні ознаки алкогольного сп`яніння, та запропоновано пройти огляд за допомогою пристрою Drager Alkotest або ж у закладі охорони здоров`я на наявність стану сп`яніння. 
Поки старший сержант поліції ОСОБА_3 намагався знайти свідків, необхідних для оформлення протоколу, громадянин ОСОБА_1 намагався покинути місце зупинки автомобілю, різко побігши до двору будинків, які були розташовані поруч за адресою: м Харків, проспект Московський, буд. 57/63 , та старший лейтенант поліції ОСОБА_2 наздогнав останнього та привів його назад до місця зупинки. Знайшовши двох свідків, ОСОБА_1 було запропоновано пройти огляд за допомогою пристрою Drager Alkotest або ж у закладі охорони здоров`я на наявність стану алкогольного сп`яніння. Проте, останній робив вигляд, що не чує звернень до нього, та потім повідомив, що не був за кермом зупиненого автомобіля. Таку поведінку ОСОБА_6 та його напарник сприйняли, як відмову від проходження відповідного огляду на наявність стану сп`яніння, та двоє свідків цей факт задокументували. При складанні протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 підійшов до командира роти № 5 батальйону № 3 УПП в Харківській області - старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2. та повідомив, що є діючим працівником Національної поліції та попросив не складати зазначений матеріал. У зв`язку з цим, було відразу повідомлено оперативного чергового про факт складання протоколу про адміністративне правопорушення серії ОБ № 212262 за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно лейтенанта поліції ОСОБА_1 . Автомобіль "Форд Скорпіо", номерний знак НОМЕР_1 , було передано під розписку знайомому ОСОБА_1 .
Окрім того, в матеріалах службового розслідування та в матеріалах справи наявний відеозапис, переглянувши який судом першої інстанції встановлено та підтверджено колегією суддів при розгляді апеляційної скарги, що 09.08.2019 керування транспортним засобом "Форд Скорпіо", номерний знак НОМЕР_1 , здійснював саме позивач, а після зупинки його поліцейськими, переліз на пасажирське сидіння та вийшов з авто вже з нього.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що даний відеозапис не є належним та допустимим доказом у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, колегією суддів не приймаються до уваги.
Так, обґрунтовуючи свої доводи, позивач зауважує, що достовірність та цілісність даного відеозапису не встановлювалась, а як було зазначено представником відповідача в судовому засіданні, вказаний відеозапис був здійснений на технічний засіб, який не перебуває на балансі відповідача, а належить патрульним поліцейським, тобто відповідач не несе відповідальності за його достовірність.
В свою чергу, колегія суддів зауважує, що згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з ч. ч. 1 та 4 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.
Приписами ст. 75 КАС України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України "Про Національну поліцію" поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання  правил дорожнього руху.
Отже, вищезазначена норма законодавства встановлює право поліції також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, який не перебуває на балансі відповідача.
Таким чином, колегія суддів вважає вказаний відеозапис належним доказом у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, який підтверджує факт керування транспортним засобом "Форд Скорпіо", номерний знак НОМЕР_1 , саме позивачем, а намагання останнього вийти з авто з пасажирського сидіння лише підтверджує той факт, що він усвідомлював подію вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та спробу уникнути за це відповідальності.
Крім того, на підтвердження зазначених фактів, в матеріалах службового розслідування, а також і у матеріалах справи містяться наступні документи, а саме: протокол серії ОБ № 212262 від 09.08.2019 за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 ; пояснення свідка ОСОБА_8 , яка зазначила, що саме ОСОБА_1 перебував за кермом автомобіля "Форд Скорпіо", номерний знак НОМЕР_1 , на якому був неосвітлений державний номерний знак в темну пору доби, а також, що водій мав явні ознаки алкогольного сп`яніння; пояснення свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , в присутності яких 09.08.2019 ОСОБА_1 відмовився від проходження на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу Drager Alkotest та у закладі охорони здоров`я.
Колегія суддів зауважує, що частиною 1 ст. 130 КУпАП передбачено, що керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, тягнуть за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Таким чином, виходячи із диспозиції ч. 1 ст. 130 КУпАП, випливає, що складом вчинення даного адміністративного правопорушення - є не тільки керування транспортним засобом особою, яка знаходиться в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, а також відмова такої особи від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів.
Відповідно до п. 2.5 ПДР України - водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Сам факт відмови від проходження огляду на стан сп`яніння є закінченим складом адміністративного правопорушення за ст. 130 КУпАП, та настає в момент такої відмови у присутності двох свідків.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що протокол про адміністративне правопорушення відносно нього за ч. 1 ст. 130 КУпАП розглянутий Московським районним судом м. Харкова (справа №643/13589/19) та постановою Московського районного суду від 04.11.2019 провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, стосовно позивача закрито у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, не приймаються до уваги, оскільки відсутність кримінального або адміністративного притягнення до відповідальності позивача не спростовує наявності в його діях дисциплінарного проступку, за який, в порядку Дисциплінарного статуту, відповідач має право застосувати такий вид дисциплінарного стягнення, як звільнення з органів Національної поліції, який входить до його компетенції.
Окрім того, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити на те, що вищевказаний відеозапис, на якому зафіксовано факт керування автомобілем ОСОБА_1 , при ухваленні постанови від 04.11.2019 по справі №643/13589/19 до Московського районного суду не надавався (а.с.78 - 80) та відповідно не був врахований при прийнятті судового рішення. 
Також, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення свідчить про відсутність складу адміністративного правопорушення, однак не дисциплінарного проступку.
З огляду на те, що адміністративна та дисциплінарна відповідальність є різними та самостійними видами відповідальності особи, сама по собі постанова Московського районного суду від 04.11.2019 не має ніякого преюдиційного значення під час розгляду даної адміністративної справи.
При цьому, колегія суддів також вважає за необхідне звернути увагу на те, що питання наявності в діях позивача складу дисциплінарного проступку не було предметом дослідження у вищезазначеній справі про адміністративне правопорушення, і не притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є підставою для задоволення його позову про скасування оскаржуваних наказів про застосування дисциплінарного стягнення.
Службовим розслідуванням встановлено факт вчинення позивачем діяння, що дискредитує звання працівника органів Національної поліції.
Так, в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, порушення яких утворює факт порушення Присяги. Під порушенням Присяги працівника поліції слід розуміти скоєння працівником поліції проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження авторитету поліції та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків. Застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням певних обставин та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень.
Тобто, судом в межах розгляду цієї справи не досліджується питання наявності або відсутності вини в діях позивача щодо вчинення адміністративного правопорушення, а надається правова оцінка обставинам наявності або відсутності вчинення ним дисциплінарного проступку. При цьому, наявність факту притягнення до адміністративної відповідальності або відсутність такого факту не спростовує можливості притягнення поліцейського до дисциплінарної відповідальності за наявності відповідних підстав.
Аналогічна позиція виловлена Верховним Судом у постановах від 10 жовтня 2019 року у справі №815/2443/16, від 22 жовтня 2019 у справі №480/3950/18, від 23 жовтня 2019 року у справі №804/4480/17, від 28 листопада 2019 року у справі №120/860/19-а.
Отже, ОСОБА_1 , всупереч пункту 2.5 Правил дорожнього руху, відмовився від виконання законних вимог поліцейського щодо проходження огляду на стан сп`яніння, що, безсумнівно, принижує високе звання поліцейського, яке мав скаржник, викликає сумнів у високих моральних якостях і самосвідомості його як поліцейського. 
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на судову практику при розгляді подібних спорів у судах першої та апеляційної інстанцій, оскільки позиція судів першої та апеляційної інстанції не є обов`язковою для врахування судом апеляційної інстанції, а згідно з ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Посилання на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26.03.2019 у справі № 808/2320/17, колегія суддів також не приймає до уваги, оскільки відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 30.01.2019 по справі № 755/10947/17, під час вирішення тотожних спорів має враховуватися саме остання правова позиція.
Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що оскаржуваними наказами позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності не лише з підстав вчинення адміністративного правопорушення, а через вчинення дій, які є дисциплінарним проступком.
Так, в ході службового розслідування встановлено, що позивач, окрім вчинення дій, які стали підставою для складання адміністративних матеріалів за ч. 1 ст. 130 КУпАП, що є несумісним зі статусом представника Національної поліції, та підривають авторитет органів Національної поліції України вцілому, намагався уникнути відповідальності та всіляко перешкоджав працівникам поліції у складанні відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 130 КУпАП, а саме, деякий час не надавав для перевірки документи, намагався втекти з місця події, не виконував законні вимоги правоохоронців, зневажливо висловлювався в їх бік, в тому числі нецензурною лайкою, що є порушенням пунктів 1-2 частини 3 статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України", пунктів 1, 2 частини 1 статті 18 Закону України "Про Національну поліцію" та частини 1 статті 64 Закону України "Про Національну поліцію".
Апеляційна скарга позивача жодних доводів на спростування вказаних висновків службового розслідування не містить.
Відповідно до ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію", зобов`язує поліцейського: п. 1) бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; п.2) знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; п.6) утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; п. 11) поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень. 
Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 ст.18 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського;  професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.
Частиною 1 статті 64 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту: "Я, (прізвище, ім`я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки".
Колегія суддів зазначає, що з точки зору стороннього розсудливого спостерігача, наведені обставини можуть свідчити про недодержання позивачем вимоги щодо необхідності з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час і бути прикладом у дотриманні громадського порядку.
Позивачем не спростовані встановлені відповідачем обставини допущення грубого порушення Дисциплінарного статуту та Закону України "Про Національну поліцію" щодо неухильного дотримання ним законодавства України, Правил дорожнього руху, що свідчить про дискредитацію звання поліцейського і негативно впливає на рівень авторитету та довіри до органів Національної поліції з боку суспільства.
При цьому, відповідно до Рекомендації Rec (2001) №10 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам «Про Європейський кодекс поліцейської етики» працівники поліції, на усіх рівнях службової кар`єри, повинні відбиратися на посади на основі особистої кваліфікації та досвіду, що відповідає цілям поліції. Працівників поліції мають характеризувати такі якості: логічність суджень, відкритість, зрілість, доброчесність, комунікативність і, де це необхідно, наявність лідерських та управлінських навичок <…> (пункти 22,23).
Один із основних принципів поведінки представників правоохоронних органів, закріплених у Кодексі поведінки посадових осіб з підтримання правопорядку, що був затверджений Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН №34/169 від 17 грудня 1979 року, полягає у тому, що службовці органів правопорядку повинні завжди виконувати обов`язки, покладені на них законом, служачи суспільству та захищаючи всіх людей від протиправних діянь, відповідно до високого рівня відповідальності, якої вимагає їхня професія.
У пунктах 33, 59 зазначеної Рекомендації вказано, що поліція повинна бути відповідальною перед державою, громадянами та їх представниками, а також підлягати ефективному зовнішньому контролю. Застосування дисциплінарних стягнень щодо співробітників поліції повинно здійснюватися під наглядом незалежного органу або суду.
Стосовно застосування до позивача крайнього заходу дисциплінарного впливу, яким є звільнення з поліції, колегія суддів вважає, що обраний вид дисциплінарної відповідальності відповідає тяжкості та обставинам вчиненого позивачем проступку, і відношенню позивача до нього, останнім вчинено негідну поведінку проти інтересів служби, що суперечить покладеним на нього обов`язкам та суперечить змісту Присяги працівника поліції, підриває довіру до нього як носія влади, працівника поліції, що призводить до приниження авторитету державного органу, і підстав для визнання зазначених наказів протиправними немає.
Відповідно до Дисциплінарного статуту, відповідач має право застосувати такий вид дисциплінарного стягнення, як звільнення з органів Національної поліції, який входить до його компетенції.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що обставини, що передували притягненню позивача до дисциплінарної відповідальності та звільнення в подальшому з лав національної поліції знайшли своє повне обґрунтування та підтвердження в судовому засіданні. Дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в даному випадку є прямо пропорціональним та виправданим по відношенню до вчиненого ним проступку.
Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В даному випадку, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів правомірність прийнятих ними наказів.
Доводи апелянта спростовані наведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції підтверджує, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.12.2019 року по справі № 520/10268/19  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова	
Судді	   	В.В. Зеленський    І.С. Чалий   	
Повний текст постанови складено  25.05.2020 року