П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

04 червня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 540/2274/19	
Головуючий в 1 інстанції: Варняк С.О.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді - доповідача - Стас Л.В.
суддів – Турецької І.О., Шеметенко Л.П.,
за участю секретаря – Худика С.А.,
за участю – ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач), в якому, з урахуванням поданої уточненої позовної заяви, просив визнати протиправними дії командира Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у наданні чотирьох діб на проїзд до місця чергової відпустки і назад до місця служби та щодо відмови в оплаті вартості проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби. Також позивач просив  зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 оплатити вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби в розмірі 760,02 грн. та зобов`язати відповідача надати чотири оплачувані доби основної відпустки за 2019 рік.
В обґрунтування позову посилався на протиправність дій відповідача щодо відмови в оплаті вартості проїзду до місця відпустки і назад, оскільки таке право передбачено п.14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. № 2011-ХІІ. Так, позивач 07.10.2019 року подав рапорт до командування Військової частини НОМЕР_1 щодо оплати вартості проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби, проте отримав відмову. Крім того, позивач вважає, що відповідно до п.1 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» він має право на чотири додаткові доби до основної відпустки, про що він також 07.10.2019р. звернувся із рапортом до відповідача, однак отримав відмову.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено.
В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року та прийняти нове - про задоволення позову в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт, наголошував на протиправності відмови відповідача в оплаті вартості проїзду до місця проведення відпустки і назад до служби, оскільки відповідач обґрунтовує таку відмову зовсім іншою нормою Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», зокрема, відповідач посилається на ч.1 ст. 14 цього Закону, в той час як він в обґрунтування позову посилався на п.14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Також апелянт зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції щодо відмови у наданні чотирьох оплачуваних днів основної відпустки оскільки таке право передбачено ст. 45 Конституції України та ч.1 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідач, Військова частина НОМЕР_1 , у відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на доводи, які узгоджуються з висновками суду першої інстанції, зазначає про безпідставність апеляційної скарги, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019  року - залишити без змін.
Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 07.10.2019 року позивач, ОСОБА_1 звернувся з рапортом до начальника штабу Військової частини НОМЕР_1 (вхідний № 2536 від 09.10.2019 року) про надання невикористаних чотирьох діб на проїзд до місця чергової відпустки за 2019 рік. Відпустку провів за адресою: м. Львів, вул. Замарстинівська, 233-б з перебуванням на військовому обліку, відпускний здав до стройової частини. 
До рапорту позивач надав: - квиток на поїзд Херсон-Львів від 15.08.2019 поїзд № 255; - квиток на поїзд Львів-Херсон від 06.09.2019 поїзд № 110.  Відповідно до резолюції на рапорті «Підстави відсутні».  З резолюцією на рапорті ОСОБА_1 ознайомлений 14.10.2019 року.
За результатами розгляду рапорту складено правову оцінку (а.с.53), зокрема зазначено, що з наданого відпускного квитка від 31.07.2019р. № 311 вбачається, що основна відпустка терміном 45 діб з 03.08.2019р. по 17.09.2019р.. Тобто, вибуття у відпустку відбулось до набрання законної сили наказом Міністерства оборони України від 18.06.2019р. № 315 «Про затвердження Змін до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянам України військової служби у Збройних Силах України».
Рапорт про надання часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та у зворотному напрямку написаний 07.10.2019р., тобто після використання відпустки за 2019 рік в повному обсязі та повернення до місця служби 18.09.2019р.
07.10.2019 року позивач звернувся із заявою до командира Військової частини НОМЕР_1 (вхідний № 2527 від 08.10.2019 року) про оплату вартості поїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби в розмірі 760,02 грн. До заяви додано: - квиток на поїзд Херсон-Львів від 15.08.2019 поїзд № 255 – 372,51 грн.; - квиток на поїзд Львів-Херсон від 06.09.2019 поїзд № 110 – 387,51 грн. Резолюція на заяві «Відповідно до фінансування». 
Також судом встановлено, що Наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 08 жовтня 2019 року № 421 позивач звільнений з військової служби у запас відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», звільненого  підпунктом «б» (за станом здоров`я), звільняється з правом носіння військової форми одягу
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №256 від 08.11.2019 року позивач виключений з 08 листопада 2019 року  зі списків особового складу частини, всіх видів та направлений для зарахування на військовий облік до Херсонського об`єднаного міського військового комісаріату Херсонської області оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч. 1 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.
Законом України від 22.05.2018 № 2442 «Про внесення змін до статті 10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо неврахування часу проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад внесено зміни до чинного законодавства, відповідно до яких закріплено можливість неврахування часу, який потрібен для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад (не більше двох діб в один кінець).
Для конкретизації механізму розрахунку часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та у зворотному напрямку Міністерством оборони України було розроблено і видано наказ від 18.06.2019 №315, (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04.07.2019 №738/33709 та опубліковано в Офіційному віснику України №61 від 13.08.2019), який набув чинності з 14.08.2019 та яким затверджено зміни до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 (далі - Інструкція) конкретизовано механізм розрахунку часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та у зворотному напрямку.
Згідно пункту 8.12 Інструкції передбачено, що військовослужбовець не пізніше ніж за п`ятнадцять календарних днів до початку відпустки, визначеного графіком відпусток, подає командиру підрозділу рапорт про надання відпустки, в якому зазначається:
вид відпустки;
тривалість відпустки в календарних днях;
потреба виплати грошової допомоги на оздоровлення;
адреса, за якою буде проводитися відпустка, та контактний номер телефону для оповіщення;
вид транспорту, обраний для слідування у відпустку, тривалість часу для проїзду до місця проведення відпустки в межах України та у зворотному напрямку, який потрібен з огляду на віддаленість місця проведення відпустки;
пропозиція щодо тимчасового покладання на час відпустки виконання обов`язків військовослужбовця на іншу посадову особу (за потребі).
Згідно копії відпускного квитка № 3/1 від 31.07.2019 року, наявного в матеріалах справи, капітан ОСОБА_1 звільнений у основну відпустку до м. Львів, терміном на 45 діб з 03.08.2019 року по 17.09.2019 року (а.с.41).
07.10.2019 року, після використання відпустки за 2019 рік в повному обсязі та повернення до місця служби 18.09.2019 року, позивач звернувся з рапортом про надання невикористаних чотирьох діб на проїзд до місця чергової відпустки за 2019 рік (а.с.38).
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.11.2019 року капітана ОСОБА_1 , начальника служби метрології та стандартизації штабу, звільненого наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 08 жовтня 2019 року № 421 з військової служби у запас відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за підпунктом «б» (за станом здоров`я), звільнено з правом носіння військової форми одягу, з 08 листопада 2019 року виключено зі списків особового складу частини, всіх видів та направлено для зарахування на військовий облік до Херсонського об`єднаного міського військового комісаріату Херсонської області оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 ".
Колегія суддів вважає обґрунтованими зауваження суду першої інстанції, що законодавцем означено час необхідний «для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад», як такий, що не є окремою відпусткою, а тому законодавством не передбачено такий невикористаний проміжок часу додавати до основної чи додаткової відпустки, або надавати його окремо не під час проїзду до місця проведення відпустки та назад.
З урахуванням викладеного, на думку колегії суддів судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дії командира Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у наданні чотирьох діб на проїзд до місця чергової відпустки і назад до місця служби та зобов`язання відповідача надати чотири оплачувані доби основної відпустки за 2019 рік.
Доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає такими, що ґрунтуються на помилковому та вибірковому трактуванні апелянтом норм права, оскільки передбачений ч.1 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» час, необхідний для проїзду до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець, не може бути виділений в окрему додаткову відпустку протягом чотирьох діб, як того вимагає позивач.
Стосовно доводів апеляційної скарги щодо безпідставності відмови судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дії командира Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови в оплаті вартості проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби з тих підстав, що відповідачем застосовано зовсім іншу норму Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме посилання на ч.1 ст. 14 цього Закону, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно ч. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Тобто, ч. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на яку позивач посилався у своєму позові, відсилає до порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 155 затверджено Порядок відшкодування витрат, пов`язаних з перевезенням військовослужбовців та членів їх сімей, їх особистого майна залізничним, повітряним, водним і автомобільним (за винятком таксі) транспортом, який визначає механізм відшкодування витрат, пов`язаних з перевезенням військовослужбовців, які проходять службу у Збройних Силах, інших утворених відповідно до законів військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення, Держспецзв`язку, Держспецтрансслужбі (далі - військовослужбовці), та членів їх сімей, їх особистого майна залізничним, повітряним, водним і автомобільним (за винятком таксі) транспортом.
Пунктом 2 вказаного Порядку військовослужбовцям та членам їх сімей відшкодовуються витрати, пов`язані з їх проїздом та перевезенням їх особистого майна, з метою реалізації права на безоплатний проїзд у випадках, передбачених статтею 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
Так, пп. «б» п.1 ч.1 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлені пільги військовослужбовцям та членам їх сімей, зокрема, військовослужбовці мають право на безоплатний проїзд залізничним транспортом у відпустку в межах України.
Абзацом шостим ч. 1 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що пільги, передбачені пп. «б» п.1 ч.1 ст. 14 цього Закону надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку визначеному Кабінетом Міністрів України.
Окрім того, відповідно до п.  8 Порядку № 155 фактичні витрати військовослужбовцям та членам їх сімей, пов`язані з їх проїздом та перевезенням їх особистого майна, у разі придбання військовослужбовцями та членами їх сімей проїзних (перевізних) документів за власні кошти відшкодовуються шляхом виплати їм грошової компенсації відповідно до наказів командирів військових частин (керівників установ, організацій), в яких вони проходять військову службу.
Для відшкодування фактичних витрат командиру військової частини (керівнику установи, організації) у місячний строк після здійснення перевезення подаються: заява; використані проїзні (перевізні) документи (квитки на проїзд та перевезення багажу, квитанції); оригінал відпускного квитка з відповідними відмітками (припис, посвідчення про відрядження); довідки про склад сім`ї та про розмір грошових доходів членів сім`ї за попередні шість місяців (у разі проїзду військовослужбовця, членів його сім`ї у відпустку); тощо.
Відшкодування зазначених витрат здійснюється на підставі наказу командира військової частини (керівника установи, організації).
Відповідно до п. 10 вказаного Порядку відшкодування витрат, пов`язаних з перевезенням військовослужбовців та членів їх сімей, їх особистого майна залізничним, повітряним, водним і автомобільним (за винятком таксі) транспортом, здійснюється у межах видатків, передбачених на відповідний рік для Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, Мінінфраструктури, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Управління державної охорони, Адміністрації Держспецзв`язку.
Згідно матеріалів справи 07.10.2019 року ОСОБА_1 звернувся з рапортом до командування Військової частини НОМЕР_1 (вхідний № 2527 від 08.10.2019 року) про оплату вартості поїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби в розмірі 760,02 грн. У графі «Додатки» зазначено про доручення до вказаного рапорту 1) квиток на поїзд Херсон —Львів від 15.08.2019 поїзд №255, 2) квиток на поїзд Львів – Херсон від 06.09.2019 поїзд № 110.
Відповідно до резолюції на рапорті зазначено "Відповідно до фінансування".
Як вже було зазначено судом вище, згідно витягу з наказу командира В/Ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.11.2019 року капітана ОСОБА_1 , начальника служби метрології та стандартизації штабу, звільненого наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 08 жовтня 2019 року № 421 з військової служби у запас відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", за підпунктом "б" (за станом здоров`я), звільнено з правом носіння військової форми одягу, з 08 листопада 2019 року виключено зі списків особового складу частини та направлено для зарахування на військовий облік до Херсонського об`єднаного міського військового комісаріату Херсонської області оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 ".
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 08.11.2019 року, яким позивач виключений зі списків особового складу, вирішені питання щодо виплати щомісячної премії в розмірі 35% від посадового окладу, надбавку за особливості проходження служби в розмірі 65%, індексації грошового забезпечення за період з 01.10.2019 р. по 30.10.2019 р., виплати вихідної допомоги при звільненні, виплати грошової компенсації вартості не отриманого речового майна.
Вказаним наказом питання щодо оплати вартості проїзду до місця проведення відпустки і назад не вирішувалося, проте, як доречно зауважив суд першої інстанції, законність цього наказу не є предметом заявленого ОСОБА_1 в даній справі позову, а тому суд, відповідно до ч. 5 ст. 308 КАС України не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.
Відповідно до ч. 9 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XI звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затверджене Указом Президента України 10 грудня 2008 року № 1153/2008, визначає порядок проходження громадянами України (військової служби у Збройних Силах України) та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі. Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.
Відповідно до пункту 232 Положення № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.
При звільненні з військової служби на військовослужбовця оформлюється службова характеристика, в якій відповідний командир (начальник) в обов`язковому порядку надає висновок щодо доцільності проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України на визначених ним посадах. Ця характеристика додається до особової справи військовослужбовця.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
З урахуванням викладеного, на думку колегії суддів, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач протиправно обґрунтовує відмову у виплаті вартості проїзду до місця проведення відпустки і назад, зовсім іншою нормою Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», зокрема, відповідач посилається на ч.1 ст. 14 цього Закону, в той час як позивач в обґрунтування свого позову посилався на п.14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», колегія суддів вважає помилковими, з огляду на таке. 
Так, в п.14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на який позивач посилався у своєму позові, зазначено, що військовослужбовцям оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Такий Порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 155, пунктом другим якого встановлено, що військовослужбовцям відшкодовуються витрати, пов`язані з їх проїздом з метою реалізації права на безоплатний проїзд у випадках, передбачених статтею 14 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”.
Отже, на думку колегії суддів, посилання відповідача на ч.1 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не суперечить чинному законодавству.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що судом першої інстанції було надано належну правову оцінку доводам, викладеним у позовній заяві та запереченнях проти позову. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного судового рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні його позовних вимог. 
Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст.ст. 315, 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. 
Оскільки, суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, тому апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Дата складення повного судового рішення 04.06.2020р. 

Головуючий суддя 	 	Стас Л.В.	
Судді	    	Шеметенко Л.П.    Турецька І.О.