Ухвала
Іменем України 
 
30 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 757/34748/18-ц
провадження № 61-4426ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Фєтісов Євген Павлович, на постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , державного реєстратора філії Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» м. Києва Петришина Василя Михайловича про скасування державної реєстрації права власності,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2018 року  ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , державного реєстратора філії Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» м. Києва Петришина В. М. про скасування державної реєстрації права власності.
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії, пов`язані із відчуженням, та відчужувати 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .
 
Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 через свого представника вчиняє дії щодо продажу 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 . Також 24 липня 2019 року від представника ОСОБА_1 вона отримала письмову пропозицію від 18 липня 2019 року щодо купівлі 1/4 частини спірної квартири з попередженням про продаж цієї частки у разі, якщо вона не скористається своїм правом співвласниці купити цю частку квартири. Тому вважає, що повернення їй спірного майна у разі його продажу буде істотно ускладнено.
 
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2019 року скасовано, заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.
Заборонено ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії, пов`язані із відчуженням, та відчужувати 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .
 
10 березня 2020 року  ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Фєтісов Є. П., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, постановити ухвалу, якою визнати зловживанням процесуальними правами дії ОСОБА_2 з подання завідомо безпідставних позову та заяви про забезпечення позову, які мають очевидно штучний характер, як такі, що суперечать завданню цивільного судочинства, та застосувати до ОСОБА_2 заходи процесуального примусу в вигляді штрафу.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно із положеннями частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Дослідивши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Фєтісов Є. П., колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням наступного.
 
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.
 
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9 передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
 
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
 
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.
 
Також вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
 
Судом апеляційної інстанції правильно визначено, що між сторонами виник спір з приводу 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , позивач надала докази щодо намірів ОСОБА_1 продати цю частину квартири, томунаявні підстави для вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження частини нерухомого майна. При цьому суд апеляційної інстанції виходив з існування реальної загрози того, що невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити в майбутньому виконання рішення суду у випадку задоволення позову, а тому вжиття заходів забезпечення позову виключить подальший перепродаж частини об`єкта нерухомості та забезпечить фактичне виконання рішення суду.
 
Крім того, вжиті заходи забезпечення позову є співмірними із вимогами, заявленими позивачем. 
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції, застосувавши правильно положення статей 149, 150, 152 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про забезпечення позову.
 
Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України встановлено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів (частина п`ята статті 394 ЦПК України).
 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції. 
 
Зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення убачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення, а зводяться до переоцінки доказів, що заборонено частиною першою статті 400 ЦПК України, та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Керуючись частинами четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Фєтісов Євген Павлович, на постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , державного реєстратора філії Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» м. Києва Петришина Василя Михайловича про скасування державної реєстрації права власності відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                               Ю. В. Черняк

           І. А. Воробйова

          Р. А. Лідовець