ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/5241/18                                                                       Головуючий у І інстанції - Катющенко В.П.
                                                                                                                           Суддя-доповідач - Мельничук В.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  22 травня 2020 року                                                                                            м. Київ

             Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

                Головуючого-судді:                  Мельничука В.П.        
                                                   суддів:                  Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,  

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Урядового Уповноваженого в справах Європейського суду з прав людини   про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії та стягнення компенсації,  -
В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Урядового Уповноваженого в справах Європейського суду з прав людини, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Відповідача при здійсненні ним своїх повноважень, визначених  постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2006 року               № 784   внаслідок не здійснення ним координації роботи, пов`язаної з виконанням рішення Європейського суду з прав людини в справах "Бурмич та інші проти України" (заяви                  № 46852/13 та інші) від 12.10.2017 року та рішення Європейського суду з прав людини в справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (№ 40450, 15.10.2009 року) та невжиття інших заходів щодо відновлення його порушених прав та порушених прав членів його сім`ї;
- зобов`язати Відповідача вжити заходи щодо поновлення його порушених прав та порушених прав членів його сім`ї, у тому числі щодо надання відшкодування за невиконання національного судового рішення, як передбачено у п`ятому пункті резолютивної частини рішення в справі Іванов, та виконати національне судове рішення в справі № 2-333/11 від 21.03.2011 року, або вирішити справу шляхом дружнього врегулювання у відповідності до принципів, встановлених практикою Європейського суду з прав людини.
- стягнути з Відповідача або державного бюджету України (статті виконання рішень Європейського суду з прав людини чи іншої статті) в якості відшкодування за невиконання на протязі 7 років національного судового рішення про надання житла грошову компенсацію еквівалентну 9000 євро та суму будь якого податку, який може бути нарахований на дану суму.
В обґрунтування заявлених вимог Позивач зазначає про те, що рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21.03.2011 року у справі № 2-333/11 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та зобов`язано виконавчий комітет Роменської міської ради Сумської області надати Позивачу та членам його сім`ї житло, для постійного проживання в порядку встановленому законодавством України протягом 6 (шести) місяців з часу набрання судовим рішенням чинності. У зв`язку з тривалим невиконанням вказаного судового рішення, позивач звернувся до Європейського суду з прав людини. Рішенням Європейського суду з прав людини в справі «Бурмич та інші проти України» від 12.10.2017 року справу «Карлаш проти України» (заява № 49511/12) вилучено із реєстру справ Суду та вказано на те, що зазначена справа має розглядатись відповідно до зобов`язань, які випливають із пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України». Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, оскільки вважає протиправною бездіяльність Відповідача щодо невжиття заходів, спрямованих на координацію роботи, пов`язаної з виконанням рішення Європейського суду з прав людини. Також, Позивач посилається на те, що тривале невиконання судового рішення є підставою для виплати йому грошових коштів, у розмірі, еквівалентному 9000 євро.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Уповноваженого в справах Європейського суду з прав людини (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, ідентифікаційний код 00015622) при здійсненні ним своїх повноважень, визначених  постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2006 року № 784  внаслідок не здійснення ним координації роботи, пов`язаної з виконанням рішення Європейського суду з прав людини в справах "Бурмич та інші проти України" (заяви № 46852/13 та інші) від 12.10.2017 року.
Зобов`язано Уповноваженого в справах Європейського суду з прав людини (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, ідентифікаційний код 00015622) вжити заходи, передбачені підпунктом 7-1 пункту 5 Положення про Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини та  статтею 14 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.
У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з постановленим рішенням, Уповноважений у справах Європейського суду з прав людини подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог  та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.
В апеляційній скарзі Відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Зокрема, Відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що висновки суду першої інстанції про наявність протиправною бездіяльності Відповідача по відношенню до Позивача, яка на думку суду першої інстанції виразилась у не вчиненні Відповідачем заходів, визначених підпунктом 7-1 пункту 5 Положення про Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини необґрунтованими. Також, Відповідач звертає увагу на те, що після отримання повідомлення про ухвалення Великою Палатою Європейського суду з прав людини 12.10.2017 року рішення у справі «Бурмич та інші проти України» та вилучення Європейським судом заяви з реєстру неможливо вирішити справу шляхом дружнього врегулювання. Крім того, Відповідач зазначає про те, що рішення у справі «Бурмич та інші проти України» не є остаточним в розумінні  Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  та не створює для Відповідача обов`язку виготовлення та надсилання його стислого викладу заявникам, боржникам та органу державної виконавчої служби.  Судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного не було повно та всебічно з`ясовано обставини справи, пов`язані із вчиненням Відповідачем дій щодо вжиття передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» заходів загального характеру, чим порушено норми процесуального права. Також, Відповідач звертає увагу  на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог зобов`язавши Відповідача вчинити дії, визначені підпунктом 7-1 пункту 5 Положення про Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини та статтею 14 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». При цьому, суд першої інстанції не конкретизує, які саме дії, на його думку, мають бути виконані Відповідачем, не бере до уваги доводи сторони Відповідача про те, що законодавством не передбачено процедуру виконання рішення у справі про вилучення Європейським судом заяв зі свого реєстру справ ("strike out", як вказано Європейським судом на титульній сторінці рішення, яке опубліковано в офіційній базі даних рішень Європейського суду HUDOC).
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а  рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства. Також, Позивач звертає увагу на те, що рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21 березня 2011 року в справі № 2-333/11 про зобов`язання надати йому та членам його родини житло не вимагає прийняття якихось додаткових законодавчих актів, так як це рішення прийняте у відповідності до статті 47 Конституції України та на підставі 2 абзацу 14 пункту 12 статті Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» яким вже встановлений порядок та термін надання житла. Крім того за юридичною позицією Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року в справі № 1-247/2018(3393/18), держава не може в односторонньому порядку відмовитися від зобов`язання щодо соціального захисту осіб, які вже виконали свій обов`язок перед державою щодо захисту її суверенітету і територіальної цілісності. Проте, вказане рішення не виконується на протязі 9 (дев`яти) років. На підставі рішення Суду в справі Бурмич та у відповідності до повноважень визначених постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2006 року № 784, Урядовий уповноважений в справах Європейського Суду з прав людини мав би здійснювати координацію щодо виконання цього судового рішення. З часу винесення рішення в справі Бурмич Позивач направив на адресу Відповідача декілька десятків звернень з проханням вжити заходи щодо виконання національного судового рішення, але ніякі дієві заходи щодо виконання національно судового рішення Відповідачем вжиті не були.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1  ст. 311      КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).
Відповідно до ч. 1  ст. 308    КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21.03.2011  року у справі № 2-333/11 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, та, серед іншого, зобов`язано виконавчий комітет Роменської міської ради Сумської області надати Позивачу та членам його сім`ї житло, для постійного проживання, згідно до існуючих норм житлової площі, за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами державної виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій, або за рахунок субвенцій з державного бюджету, протягом 6 (шести) місяців з дня набрання чинності судовим рішенням.
У зв`язку з невиконанням рішень національних судів, Позивач звернувся до Європейського суду з прав людини, яким 16.07.2012 року було відкрито справу № 49511/12 за зверненням ОСОБА_1    про порушення державою Україна його прав та прав членів його сім`ї, які гарантовані параграфом 1 статті 6 і 13 Конвенції та статтею 1 Протоколу № 1 Конвенції, у звя`зку з невиконанням рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21.03.2011 року у справі № 2-333/11.
Рішенням Великої Палати Європейського суду з прав людини в справі «Бурмич та інші проти України» від 12.10.2017 року Європейським судом було вирішено вилучити зі свого реєстру 12148 заяв, які стосуються системної проблеми невиконання рішень національних судів в Україні та передати їх Комітету міністрів Ради Європи, який здійснюватиме подальший нагляд за їх виконанням в контексті вжиття заходів загального характеру. Справа «Карлаш проти України» (заява № 49511/12) є однією зі справ, які було вилучено з реєстру.
Також, Великою Палатою Європейського суду з прав людини встановлено, що заяви у зазначеній справі, а також заяви, вказані у додатках до рішення, в тому числі заява Позивача, є частиною процедури виконання пілотного рішення Великої Палати Європейського суду з прав людини від 15.10.2009 року № 40450/04 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України».
Позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, оскільки вважає, що Відповідачем не вжито всіх заходів, спрямованих на ефективне виконання рішень судів, прийнятих на його користь.
Задовольняючи частково адміністративний позов суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Відповідача та зобов`язання Відповідача вжити заходи, визначені підпунктом 7-1 пункту 5 Положенням про Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини та статтею 14 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Перевіривши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, якими Позивач обґрунтовує свої вимоги, оцінивши доводи апеляційної скарги в частині задоволених позовних вимог та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 2  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України регулює  Закон України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини»  (далі - Закон № 3477-IV).
У  главі 3 Закону    № 3477-IV  передбачено, що для виконання рішення ЄСПЛ, яким констатовано порушення Україною Конвенції, мають вживатися заходи індивідуального та загального характеру.
Згідно із ч. 2, 3  ст. 10 Закону № 3477-IV  додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні.
Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.
Відповідно до ч. 2  ст. 13 Закону № 3477-IV  заходами загального характеру є заходи, спрямовані на усунення зазначеної в Рішенні системної проблеми та її першопричини, зокрема: а) внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування; б) внесення змін до адміністративної практики; в) забезпечення юридичної експертизи законопроектів; г) забезпечення професійної підготовки з питань вивчення Конвенції та практики ЄСПЛ прокурорів, адвокатів, працівників правоохоронних органів, працівників імміграційних служб, інших категорій працівників, професійна діяльність яких пов`язана із правозастосуванням, а також з триманням людей в умовах позбавлення свободи; д) інші заходи, які визначаються - за умови нагляду з боку Комітету Міністрів Ради Європи - державою-відповідачем відповідно до Рішення з метою забезпечення усунення недоліків системного характеру, припинення спричинених цими недоліками порушень Конвенції та забезпечення максимального відшкодування наслідків цих порушень.
12 жовтня 2017 року Велика палата ЄСПЛ ухвалила рішення у справі «Бурмич та інші проти України», згідно з яким вирішила приєднати до п`яти заяв, зазначених у п. 1 цього рішення, ще 12143 заяви, наведені в додатках І і ІІ до цього рішення, серед яких і заява Позивача, вилучити всі 12148 заяв, що стосуються однієї системної проблеми невиконання рішень національних судів в Україні, зі свого реєстру та передати їх Комітету Міністрів Ради Європи з метою подальшого опрацювання в межах заходів загального характеру щодо виконання пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України».
Підпунктом «с» пункту 1  статті 37 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  встановлено, що суд може на будь-якій стадії провадження у справі прийняти рішення про вилучення заяви з реєстру, якщо обставини дають підстави дійти висновку, що на будь-якій іншій підставі, встановленій Європейській судом, подальший розгляд не є виправданим.
Рішення про вилучення заяви з реєстру справ Європейського суду не обмежують його повноважень повноти в реєстрі справ, заяви перелічені в додатках цього рішення, чи будь-які подібні майбутні заяви, якщо це буде виправдано обставинами.
Так, відповідно до пункту 2 статті 37 зазначеної Конвенції суд може прийняти рішення про поновлення заяви в реєстрі справ, якщо він вважає, що це виправдано обставинами.
Тобто, Рішення Європейського суду у справі «Бурмич та інші проти України» є рішенням про вилучення заяв з реєстру, з метою їх розгляду в рамках загальних заходів щодо виконання пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» під наглядом Комітету міністрів Ради Європи.
Комітет міністрів Ради Європи є керівним органом Ради Європи та відповідно до статті 46 Конвенції є Комітет міністрів Ради Європи є частиною її контрольного механізму та наділений повноваженнями здійснення нагляду за виконанням державних рішень, ухвалених Європейським судом.
У пунктах 218, 223 рішення Європейського суду у справі «Бурмич та інші проти України» зазначено: «… Рішення про вилучення подальших заяв типу Іванов з реєстру справ Суду не обмежує його повноваження щодо поновлення у реєстрі справ відповідно до пункту 2 статті 37, заяв, наведених у додатках до цього рішення, або будь-яких інших майбутніх аналогічних заяв, якщо це буде виправдано обставинами. Суд передбачає, що може бути доцільним провести повторну оцінку ситуації впродовж двох років із дня ухвалення цього рішення, щоб з`ясувати, чи виникли за цей час обставини, здатні виправдати здійснення Судом цих повноважень».
Згідно пункту 204 вказаного рішення Європейського суду «… недоліки, на які скаржаться заявники у цих заявах, мають бути усунуті шляхом вжиття заходів загального характеру в рамках виконання пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», у тому числі й наданням належного та достатнього відшкодування шкоди, завданої порушенням Конвенції, встановленим зазначеним рішенням (пункти 154, 201-203 та п`ятий пункт резолютивної частини рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України»), які мають здійснюватися під наглядом Комітету міністрів. Таким чином, враховуючи різні процеси, задіяні з цією метою. Суд також доходить висновку, що повага до прав людини у розумінні пункту 1 статті 37 in fine не вимагає подальшого розгляду цих заяв для ухвалення рішення щодо індивідуального відшкодування».
У пункті 203 вказаного рішення зазначено, що у всіх подібних справах кожен теперішній і майбутній заявник фактично є «потерпілим» у розумінні статті 34 Конвенції, який має право на повне виконання пілотного рішення на національному рівні відповідно до пункту 1 статті 46 та отримання «адекватного та достатнього відшкодування», відповідно до п`ятого пункту резолютивної частини рішення у справі  Іванов . Таке відшкодування повинно включати в себе й виконання ухвалених на їхню користь рішень національних судів. У зв`язку з цим Суд нагадує, що згідно з висновками, яких він неодноразово доходив у численних справах типу  Іванов, Україна має виконати рішення національних судів, які залишаються невиконаними (див. згадане рішення у справі «Писарський та інші проти України»  (Pysarskyy and others v. Ukraine), пункт 25).
Так, зі змісту рішення у справі «Бурмич та інші проти України» вбачається, що Велика палата ЄСПЛ визнала невиправданим подальший розгляд поданих заяв, вилучила їх з реєстру справ, зазначивши, що порушені заявниками питання стосовно невиконання або тривалого невиконання рішень національних судів уже було вирішено ЄСПЛ у пілотному рішенні від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», яким встановлено існування структурної проблеми, що призводить до порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції і передала їх Комітету Міністрів Ради Європи щоб їх можна було розглядати в межах загальних підходів з виконання згаданого вище пілотного рішення.
Тобто, заяву ОСОБА_1 не було розглянуто ЄСПЛ по суті, оскільки її було виключено з реєстру та передано Комітету Міністрів Ради Європи для розгляду відповідно до зобов`язань України, що випливають з пілотного рішення ЄСПЛ у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», а саме зобов`язань щодо вжиття Україною заходів загального характеру, що виключає можливість застосування заходів індивідуального характеру.
Аналіз наведених норм права та зміст рішення ЄСПЛ у справі «Бурмич та інші проти України» дозволяє стверджувати, що заяви у цій справі, включно із заявою Позивача, були передані до Комітету Міністрів Ради Європи для їх розгляду саме в системі заходів загального характеру з виконання пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України».
Тобто, зазначене рішення Європейського суду з прав людини про вилучення заяв (в тому числі позивача) з реєстру є процедурним за своїм правовим характером, а не остаточним по суті заявлених вимог.
У  статті 1  Закону  № 3477-IV  наведено визначення рішення - а) остаточне рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України, яким визнано порушення  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; б) остаточне рішення Європейського суду з прав людини щодо справедливої сатисфакції у справі проти України; в) рішення Європейського суду з прав людини щодо дружнього врегулювання у справі проти України; г) рішення Європейського суду з прав людини про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України.
Статтею  2 Закону № 3477-IV  визначено, що рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.  Порядок виконання Рішення визначається цим Законом,  Законом України "Про виконавче провадження", іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.
Отже, обов`язковому виконанню Україною відповідно до  Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  підлягають остаточні рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України, якими, зокрема, визнано порушення  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  та щодо справедливої сатисфакції у справі проти України.
Колегія суддів зауважує, що рішення Великої Палати Європейського суду у справі «Бурмич та інші проти України» не є рішенням, яке відповідно до  Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  підлягає виконанню в частині застосування заходів індивідуального характеру.
Главою 2 вказаного Закону  врегульовано питання  доступу до Рішення.
Так,  статтею 4 Закону №    3477-IV  визначено, що протягом десяти днів від дня одержання повідомлення про набуття Рішенням статусу остаточного орган представництва готує та надсилає для опублікування в газеті "Урядовий кур`єр" стислий виклад Рішення українською мовою (далі - стислий виклад Рішення), який має включати:    а) офіційну назву Рішення мовою оригіналу та в перекладі українською мовою;    б) номер заяви до Суду;    в) дату постановлення Рішення; г) стислий виклад фактів у справі; д) стислий виклад питань права; е) переклад резолютивної частини Рішення.
Зазначене у частині першій цієї статті видання публікує стислий виклад Рішення протягом семи днів від дня його одержання.
Стеттею 5  Закону №    3477-IV  врегульовано порядок сповіщення про Рішення.
Так,    протягом десяти днів від дня одержання повідомлення про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва надсилає стислий виклад Рішення Стягувачеві, Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини, всім державним органам, посадовим особам та іншим суб`єктам, безпосередньо причетним до справи, за якою постановлено Рішення.
Відповідно до статті 6 №    3477-IV з метою виконання заходів загального характеру держава забезпечує переклад та опублікування повних текстів Рішень українською мовою спеціалізованим у питаннях практики Суду юридичним виданням, що має поширення у професійному середовищі правників.
Автентичність перекладу повних текстів Рішень засвідчується Органом представництва.
Оскільки норми  Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  застосовуються до рішень Європейського суду, які визначені у абзаці 6  статті 1 цього Закону, а оскільки рішення Великої Палати Європейського суду від 12.10.2017 у справі «Бурмич та інші проти України» не передбачає виплату позивачу відшкодування чи вжиття додаткових заходів індивідуального характеру, то виключає настання обов`язків, визначених статтями  5,  6,  7 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Відповідача при здійсненні ним своїх повноважень, колегія суддів зазначає про таке.
Так, у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» Європейський суд визнав порушення Україною її зобов`язань за  Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод     (п. 1 статті 6 «Право на справедливий суд» та стаття 1 «Захист права власності» Першого протоколу до Конвенції) в зв`язку з систематичним невиконанням державою рішень національних судів. Крім того, було визнано порушення статті 13 «Право на ефективний засіб юридичного захисту» Конвенції в зв`язку з відсутністю у національному законодавстві ефективних засобів юридичного захисту від такого невиконання.
Європейський суд постановив, що зазначені вище порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає в систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені,  не  мають ефективних засобів юридичного захисту. Держава-відповідач повинна невідкладно   не    пізніше  ніж упродовж одного року від дати,  на яку це рішення набуває статусу остаточного  відповідно  до  пункту  2  статті  44 Конвенції  , - запровадити ефективний засіб юридичного захисту або комплекс таких засобів юридичного захисту,  спроможних забезпечити  адекватне й достатнє відшкодування за невиконання або затримки у  виконанні рішень національних судів відповідно до принципів, встановлених практикою Суду.
Упродовж одного року від дати, на яку це рішення набуває статусу  остаточного,  держава-відповідач  повинна надати  таке відшкодування всім заявникам,  заяви яких,  подані до Суду,  були повідомлені Уряду на підставі підпункту "b"  пункту  2 правила  54 Регламенту Суду  до винесення цього рішення або будуть повідомлені Уряду додатково до цього рішення і які стосуються небезпідставних скарг,  пов`язаних виключно з тривалим невиконанням рішень національних судів,    за виконання яких держава несе   відповідальність, а  також скарг про відсутність ефективних засобів юридичного захисту щодо такого невиконання.
Відповідно до    статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.
Статтею 2 Закону № 3477-IV  визначено, що Рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Порядок виконання Рішення визначається цим Законом,  Законом України "Про виконавче провадження", іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.
Як вже зазначалося вище, відповідно до ч. 2  ст. 13 Закону № 3477-IV  заходами загального характеру є заходи, спрямовані на усунення зазначеної в Рішенні системної проблеми та її першопричини, зокрема: а) внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування; б) внесення змін до адміністративної практики; в) забезпечення юридичної експертизи законопроектів; г) забезпечення професійної підготовки з питань вивчення Конвенції та практики ЄСПЛ прокурорів, адвокатів, працівників правоохоронних органів, працівників імміграційних служб, інших категорій працівників, професійна діяльність яких пов`язана із правозастосуванням, а також з триманням людей в умовах позбавлення свободи; д) інші заходи, які визначаються - за умови нагляду з боку Комітету Міністрів Ради Європи - державою-відповідачем відповідно до Рішення з метою забезпечення усунення недоліків системного характеру, припинення спричинених цими недоліками порушень Конвенції та забезпечення максимального відшкодування наслідків цих порушень.
Тобто, відповідно до положень  Закону № 3477-IV  заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції , порушення якої встановлено рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, а також усунення підстав для надходження до Європейського суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Європейському суді.
Статтею 14 вказаного Закону  визначено  дії Органу представництва щодо вжиття заходів загального характеру
Щокварталу Орган представництва готує та надсилає до Кабінету Міністрів України подання щодо вжиття заходів загального характеру (далі - подання).
Подання включає пропозиції щодо вирішення зазначеної в Рішенні системної проблеми та усунення її першопричини, зокрема: аналіз обставин, що призвели до порушення Конвенції; пропозиції щодо внесення змін до чинного законодавства;    пропозиції щодо внесення змін до адміністративної практики; пропозиції для врахування під час підготовки законопроектів; пропозиції щодо забезпечення професійної підготовки з питань вивчення Конвенції та практики Європейського суду з прав людини для суддів, прокурорів, адвокатів, працівників правоохоронних органів, імміграційних служб, інших категорій працівників, професійна діяльність яких пов`язана із правозастосуванням, а також з триманням людей в умовах позбавлення свободи;    пропозиції щодо здійснення інших заходів загального характеру, спрямованих на усунення недоліків системного характеру, припинення спричиненого цими недоліками порушення Конвенції та забезпечення максимального відшкодування наслідків цих порушень; перелік центральних органів виконавчої влади, які є відповідальними за вжиття кожного з пропонованих у поданні заходів.
Одночасно з поданням Орган представництва готує аналітичний огляд для Верховного Суду України, який включає: аналіз обставин, що спричинили порушення Конвенції; пропозиції щодо приведення судової практики у відповідність з вимогами Конвенції.
Одночасно з поданням Орган представництва готує та надсилає до Апарату Верховної Ради України пропозиції для врахування під час підготовки законопроектів.
Відповідно до  статті 15 Закону № 3477-IV  Прем`єр-міністр України відповідно до подання, передбаченого у  статті 14 цього Закону, визначає центральні органи виконавчої влади, які є відповідальними за виконання заходів загального характеру, та невідкладно дає їм відповідні доручення.
Центральний орган виконавчої влади, визначений у дорученні Прем`єр-міністра України, у встановлений у дорученні строк: забезпечує в межах своєї компетенції видання відомчих актів на виконання заходів загального характеру та контролює їх виконання;    вносить до Кабінету Міністрів України пропозиції щодо прийняття нових, скасування чинних нормативно-правових актів або внесення до них змін.
У свою чергу Кабінет Міністрів України: видає в межах своєї компетенції акти на виконання заходів загального характеру; вносить у порядку законодавчої ініціативи до Верховної Ради України законопроекти щодо прийняття нових, скасування чинних законів або внесення до них змін.
Відповідні акти мають бути видані та відповідний законопроект має бути внесений Кабінетом Міністрів України на розгляд Верховної Ради України протягом трьох місяців від дня видання доручення Прем`єр-міністра України, передбаченого частиною першою цієї статті.
Органом представництва, відповідальним за виконання рішень Європейського суду, відповідно до  Постанови Кабінету міністрів    України № 784 від 31.05. 2006 «Про заходи реалізації Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є Міністерство юстиції через Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини.
Згідно пункту 1 Положення про Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини (далі - Уповноважений), затвердженого наведеною вище постановою Кабінету Міністрів України, Уповноважений у справах Європейського суду з прав людини є посадовою особою Міністерства юстиції, на яку покладено повноваження щодо забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини (далі - Суд) під час розгляду справ про порушення  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  (далі - Конвенція), а також інформування Комітету міністрів Ради Європи про хід виконання рішень Суду.
Компетенція Уповноваженого закріплена у пункті 5 наведеного Положення.
Відповідно до зазначеного пункту Уповноважений: 1) вивчає факти та обставини справи про порушення Конвенції відповідно до запитів Суду; 2) відповідає в установленому порядку на запити Суду, надає докази, надсилає повідомлення та додаткові письмові зауваження, а також іншу інформацію щодо справ про порушення Конвенції; 3) надсилає до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій запити стосовно надання матеріалів та інформації у справах про порушення Конвенції, координує роботу з підготовки пропозицій з організаційно-правових, процедурних та інших питань, пов`язаних із забезпеченням представництва України в Суді та виконанням його рішень; 4) визначає заходи, необхідні для створення умов для проведення Судом розслідування у справах про порушення Конвенції; 5) визначає порядок вжиття заходів відповідно до Регламенту Суду; 6) виступає доповідачем під час розгляду в Суді справ щодо порушення Конвенції та/або організовує залучення з цією метою представників відповідних органів державної влади, юридичних радників, у тому числі іноземних; 7) вживає на національному рівні заходів для запобігання констатації Судом порушення Конвенції, на будь-якій стадії розгляду справи Судом за власною ініціативою або ініціативою заявника проводить переговори про укладення угоди про дружнє врегулювання, у разі потреби узгоджує на міжвідомчому рівні умови врегулювання спору, укладає угоду про дружнє врегулювання спору або надсилає до Суду односторонню декларацію; 7-1) координує виконання рішень Суду, які є тлумаченням норм Конвенції та її невід`ємною частиною, містять норми права та підлягають застосуванню в порядку виконання міжнародних договорів; 7-2) вживає на будь-якій стадії розгляду справи Судом заходів для відновлення прав заявника, включаючи звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, якщо у справі вбачається порушення Конвенції; 8) готує інформацію про хід розгляду у Суді справ про порушення Конвенції та про виконання його рішень; 9) готує і подає Комітету міністрів Ради Європи в установленому ним порядку інформацію та звіти про хід виконання рішень Суду у справах, в яких Україна є стороною; 10) проводить аналіз практики Суду та видає огляди рішень Суду, які містять норми права та застосовуються в порядку, передбаченому підпунктом 7-1 пункту 5 цього Положення; 11) подає Мін`юсту пропозиції щодо методики проведення експертизи проектів законів та підзаконних актів, а також актів законодавства на відповідність Конвенції та практиці Суду; 12) розробляє пропозиції до навчальних програм з вивчення Конвенції та практики Суду; 13) подає органам державної влади та органам місцевого самоврядування пропозиції щодо можливих шляхів запобігання порушенням прав людини в Україні; 14) вживає необхідних заходів щодо залучення в установленому порядку представників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, а також юридичних радників, примирювачів, фахівців, експертів, у тому числі іноземних, для забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання його рішень; 15) виконує за дорученням Міністра юстиції інші функції.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Кабінетом Міністрів України прийнято  постанову від 09.08.2017 року № 591 «Про утворення міжвідомчої робочої групи з вирішення проблемних питань, пов`язаних із виникненням заборгованості держави за рішеннями суддів», щодо справ «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Жовтнер проти України», «Бурмич та інші проти України», до складу якої включено заступника Міністра юстиції - Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини (секретар міжвідомчої робочої групи).
При цьому, на неодноразові звернення Позивача, Відповідачем надано відповіді від 19.02.2018 року № 6030/К-1344/5.5 щодо роз`яснення рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бурмич та інші проти України" та від 28.02.2018 року № 7683/К-1635/5.5, яка стосувалась безпосередньо виконання рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21.03.2011 року у справі № 2-333/11 в контексті з рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Бурмич та інші проти України".
Проте, дії та бездіяльність Відповідача, пов`язані саме з розглядом звернень Позивача, останнім у даному позові не оскаржуються.
Разом з тим, Відповідачем не надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження вчинення останнім дій, визначених підпунктом 7-1 пункту 5 Положення про Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини та статтею 14 Закону № 3477-IV у спірних правовідносинах.
З огляду на наведене,  суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Відповідача та зобов`язання Відповідача вжити заходи, визначені підпунктом 7-1 пункту 5 Положенням про Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини та статтею 14 Закону № 3477-IV, з чим погоджується колегія суддів.
Відповідно до частини першої  статті 77 КАС України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з частиною 2  статті 77 КАС України  в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Положеннями        ст. 242 КАС України        рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1    ст. 315 КАС України    за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до      ст. 316 КАС України    суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.    
Розглянувши доводи Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини залишити без задоволення,  а  рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року -    без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.        

Головуючий-суддя:                                                                     В.П. Мельничук

                     Судді:                                                                      І.О. Лічевецький 

                                                                                                   О.М. Оксененко