Постанова
Іменем України
 
11 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 489/2893/18

провадження № 61-20254св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Курило В. П. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Говорова Ігоря Вікторовича на постанову Миколаївського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: 
Крамаренко Т. В., Бондаренко Т. З., Темнікової В. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.
 
Позовна заява мотивована тим, що згідно платіжних доручень 
ОСОБА_1 за період з 03 червня 2015 року по 28 листопада 2017 року зі свого карткового рахунку помилково перерахував на картковий рахунок відповідача грошові кошти у сумі 2 238 069,63 грн.
 
Посилаючись на те, що ОСОБА_2 набув та зберігає у себе грошові кошти без достатніх правових підстав, ОСОБА_1 просив на підставі статті 1212 ЦК України стягнути з відповідача на свою користь безпідставно набуті грошові кошти у сумі 2 238 069,63 грн. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 05 червня 
2019 року позовні вимоги задоволено.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 2 238 069,63 грн, зокрема: за 
2015 рік - 816 200,00 грн; за 2016 рік - 1 274 130,84 грн; за 2017 рік - 
147 738,79 грн.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8 810,00 грн.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач довів обставини з якими закон пов`язує можливість стягнення з відповідача зайво отриманих коштів, оскільки позивачем доведено, що нарахована сума не є заробітною платою, перераховувалась з особистого рахунку ОСОБА_1 , між сторонами відсутні договірні, робочі чи інші відносини які б свідчили про наявність взаємних прав та обов`язків. Доводи представника відповідача не містять посилання на належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність правових підстав для переказу коштів з боку позивача так само як й наявність визначених законодавством правовідносин між сторонами. Суд дійшов висновку про те, що кошти були перераховані позивачем на банківську картку, що належить відповідачу без зазначення призначення платежу, що свідчить про відсутність договірних правовідносин між сторонами, без наявності правових підстав, а також про те, що перераховані кошти є безпідставно отриманими відповідачем. Суд застосував правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14.
 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
 
Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 05 червня 
2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 13 215,00 грн.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не доведено факту набуття ОСОБА_2 грошових коштів безпідставно внаслідок помилки їх перерахування. Судом апеляційної інстанції застосовано висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 20 листопада 2018 року у справі 
№ 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18).
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
12 листопада 2019 року представник ОСОБА_3 - адвокат 
Говоров І. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 09 жовтня 
2019 року та залишити в силі рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 05 червня 2019 року.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова апеляційного суду суперечить правовим висновкам Верховного Суду України, викладених у постановах від 23 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15, від 25 лютого 2015 року у справі № 3-11гс15, від 25 березня 2015 року у справі № 3-5гс15, від 22 січня 2013 року у справі 5006/18/13/2012, від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, від 07 червня 2017 року у справі № 923/1233/15, від 
02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13, від 03 червня 2015 року у справі 
№ 6-100цс15, від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі 
№ 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), оскільки апеляційним судом не встановлено природи корпоративних правовідносин, що нібито виникли між сторонами (при цьому встановлення факту існування будь-яких договірних правовідносин, а також розуміння їх меж та умов поширення, з огляду на вказану судову практику, є елементом предмету доказування, зокрема, для визначення наявності або відсутності підстав звернення до суду із позовними вимогами в порядку статті 1212 ЦК України). Суд незаконно переклав на сторону позивача обов?язок доведення походження грошових коштів за відсутності для цього будь-яких правових підстав (при цьому, для виникнення зобов?язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факти безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося). Суд безпідставно встановив таку умову для застосування статті 1212 ЦК України як помилковість передачі грошових коштів на ім?я відповідача та поклав на сторону позивача обов?язок доводити відсутність цієї обставини. Суд зробив безпідставні висновки щодо пов?язаності спірних грошових коштів із корпоративними відносинами (при цьому, відповідач не надав жодного доказу на підтвердження підстав для переведення на його рахунок зазначених грошових коштів в якості дивідендів). Суд незаконно звузив підстави застосування статті 1212 ЦК України, та пов?язав їх із наступними критеріями: систематичність транзакції, зміст реквізитів зазначених в платіжних документах, обізнаність позивача про зміну фінансових реквізитів відповідача. Суд безпідставно застосував таку умову, як «існування спору щодо правової природи передачі грошових коштів» в якості обставин, що унеможливлює застосування статті 1212 ЦК України.
 
Судами попередніх інстанцій під час судового розгляду не було встановлено юридичний факт укладеного між сторонами будь-якого договору (правочину), або перебування сторін в інших зобов?язальних правовідносинах один перед одним. Не встановлено жодних дій (правових підстав) з метою забезпечення породження сторонами спору відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов?язків.
 
Вимога про повернення безпідставно отриманих грошових коштів відповідачем у порядку статті 1212 ЦК України повністю відповідає природі правовідносин, які виникли між сторонами.
 
Судом апеляційної інстанції не правильно застосовано норми корпоративного законодавства.
 
Доводи інших учасників справи
 
28 листопада 2019 року представник ОСОБА_2 - адвокат 
Тимошин В. В. через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду відзив, в якому просить касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Говорова І. В. залишити без задоволення, а постанову Миколаївського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року залишити без змін.
 
Відзив мотивовано тим, що відповідач із викладеними у касаційній скарзі доводами категорично не погоджується. Постанова Миколаївського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року винесена з дотриманням вимог законодавства та викладені у постанові підстави для скасування рішення суду першої інстанції ґрунтуються на нормах цивільного та процесуального законодавства.
 
Додаткові пояснення заявника
 
27 січня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Говоров І. В. подав до Верховного Суду письмові пояснення у справі, у яких просить скасувати постанову миколаївського апеляційного суду від 09 жовтня 
2019 року та залишити в силі рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 05 червня 2019 року.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Ленінського районного суду міста Миколаєва.
 
У листопаді 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, врахувавши аргументи, наведені у письмових поясненнях, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи
 
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що згідно платіжних квитанцій за період з 03 червня 2015 року по 28 листопада 2017 року ОСОБА_1 зі свого карткового рахунку, який відкрито у АТ КБ «ПриватБанк», було перераховано на картковий рахунок ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 2 229 172,12 грн.
 
У вказаних платіжних квитанціях платником зазначено - ОСОБА_1 , а отримувачем - ОСОБА_2 
 
ОСОБА_4 здійснював платежі по перерахуванню коштів через платіжну систему «Приват24» та як вбачається з транзакції, отримувачем зазначено - ОСОБА_2 .
 
Позивачем на адресу відповідача 13 квітня 2018 року були направлені повідомлення та вимога про повернення грошових коштів, однак в добровільному порядку грошові кошти не повернуті.
 
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (батько позивача) є засновниками ТОВ «Конкордпласт 2000», правонаступником якого є ПП «Конкордпласт 2000» та ТОВ «Алпри-Груп», керівником якого є позивач - ОСОБА_1 .
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не доведено факту набуття ОСОБА_2 грошових коштів безпідставно внаслідок помилки їх перерахування. Судом апеляційної інстанції застосовано висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 20 листопада 2018 року у справі 
№ 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18).
 
Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 я к на підставу задоволення своїх вимог посилається на те, що відповідачем зберігаються грошові кошти без достатньої правової підстави у зв`язку з тим, що перерахування коштів на рахунок ОСОБА_2 відбулось внаслідок його (позивача) помилки.
 
Заперечуючи проти позову, представник відповідача посилався на те, що відповідно до протоколу від 31 липня 2018 року № 4/18 загальних зборів засновників ТОВ «Алпри-Груп» ОСОБА_2. виключено зі складу учасників/засновників товариства та зобов`язано виплатити належну відповідачу частку майна товариства, пропорційно його частці у статутному капіталі та провести остаточні розрахунки згідно чинного законодавства, а тому не виключає, що спірні грошові кошти є дивідендами.
 
Крім того, зазначав, що картковий рахунок, з якого перераховувалися кошти, використовувався позивачем для здійснення підприємницької діяльності та виплати заробітної плати, що свідчить про перерахування грошових коштів не тільки фізичним особам (зокрема відповідачу), а і юридичним особам, а тому виключають безпідставність набуття цих коштів. 
 
У відповідності до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
У відповідності до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Відповідно до частини другої, третьої статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Статтею 167 ГК України визначено, що корпоративні права- це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
 
Статтею 116 ЦК України встановлено, що учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом: 
 
1) брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі, крім випадків, встановлених законом; 
 
2) брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди); 
 
3) вийти у встановленому порядку з товариства; 
 
4) здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом; 
 
5) одержувати інформацію про діяльність товариства у порядку, встановленому установчим документом. 
 
Учасники господарського товариства можуть також мати інші права, встановлені установчим документом товариства та законом.
 
Дивіденди - це платіж, що здійснюється юридичною особою - емітентом корпоративних прав, інвестиційних сертифікатів чи інших цінних паперів на користь власника таких корпоративних прав, інвестиційних сертифікатів та інших цінних паперів, що засвідчують право власності інвестора на частку (пай) у майні (активах) емітента, у зв`язку з розподілом.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок про те, що «Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України».
 
Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
 
Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна.
 
Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
 
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
 
Представник відповідача посилається на наявність правових підстав щодо отримання коштів, так як ці кошти є грошовою винагородою ОСОБА_2 як засновника ТОВ «Алпри Груп» та є результатом розподілу прибутку підприємства.
 
Проте, згідно наданих позивачем та банком відомостей, кошти перераховувались особисто позивачем, з його рахунку. Відомостей щодо переказу вказаних коштів з рахунку юридичної особи ТОВ «Алпри Груп» не надано.
 
Суд першої інстанції встановив, що позивач довів обставини, з якими закон пов`язує можливість стягнення з відповідача зайво отриманих коштів, оскільки нарахована сума не є заробітною платою, перераховувалась з особистого рахунку ОСОБА_1 , між сторонами відсутні договірні, робочі чи інші стосунки які б свідчили про наявність взаємних прав та обов`язків. Доводи представника відповідача не містять посилання на належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність правових підстав для переказу коштів з боку позивача так само як й наявність визначених законодавством правовідносин між сторонами. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки встановлені судом обставини свідчать про те, що кошти були перераховані позивачем на банківську картку, що належить відповідачу без зазначення призначення платежу, що свідчить про відсутність договірних правовідносин між сторонами, без наявності правових підстав, а також про те, що перераховані кошти є безпідставно отриманими відповідачем.
 
Апеляційний суд відмовляючи у задоволенні позовних вимог у зв?язку з тим, що позивачем не доведено факту набуття ОСОБА_2 грошових коштів безпідставно внаслідок помилки їх перерахування, не звернув уваги на те, що кошти були перераховані позивачем на банківську картку, що належить відповідачу без зазначення призначення платежу, що свідчить про відсутність договірних правовідносин між сторонами, без наявності правових підстав, а також про те, що перераховані кошти є безпідставно отриманими відповідачем.
 
У зв`язку із наведеним Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог 
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів не відповідає як нормам матеріального права, так і принципу справедливості правосуддя у зв`язку із чим таке рішення не може вважатися законним і підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції на підставі статті 413 ЦПК України, як помилково скасованого.    
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Українипостанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
У зв`язку з цим з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 17 620,00 грн на відшкодування судового збору, сплаченого позивачем за подання касаційної скарги.
 
Керуючись статтями 141, 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Говорова Ігоря Вікторовича задовольнити.
 
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року скасувати та залишити в силі рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 05 червня 2019 року.
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 17 620,00 грн на відшкодування судового збору, сплаченого позивачем за подання касаційної скарги.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська    	
Судді: 	С. Ю. Бурлаков    	
 	А. Ю. Зайцев    	
 	Є. В. Коротенко    	
 	В. П. Курило