Постанова                                                          
Іменем України
27 травня 2020 року 
м. Київ
справа № 369/3454/17
провадження № 61-26837св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тоцька Алла Олександрівна, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2017 року в складі судді Волчка А. Я. та постанову Апеляційного суду Київської області від 11 квітня 2018 року в складі колегії суддів: Кулішенка Ю. М., Ігнатченко Н. В., Сушко Л. П., та касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Апеляційного суду Київської області від 11 квітня 2018 року,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - 
ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення коштів.
Позовна заява мотивована тим, що 10 листопада 2016 року на картковий рахунок платіжної картки ПАТ КБ «ПриватБанк», відкритий на ім`я 
ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Сетті» (далі - 
ТОВ «Сетті») перерахувало 500 000 грн на підставі договору поворотної фінансової допомоги від 10 листопада 2016 року. 
Вказані кошти відповідачем не було зараховано на рахунок позивача.   Банк своїм електронним листом вимагав документи на підтвердження економічної доцільності операції. Позивач того ж дня надав витребувані банком документи, проте всі платіжні картки, емітовані на ім`я ОСОБА_1 , були заблоковані.
Вважає, що вказані кошти набуті відповідачем без достатньої правової підстави та підлягають стягненню відповідно до вимог статей 1212, 1214 ЦК України. Вказував, що за неправомірне використання коштів банк зобов`язаний сплатити йому проценти за користування чужими грошовими коштами, три відсотки річних, інфляційні втрати, пеню та моральну шкоду.
Під час розгляду справи ПАТ КБ «ПриватБанк»повернуло позивачу 
497 500 грн.
На підставі викладеного   ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк»: 2 500 грн безпідставно набутих коштів, 42 986,30 грн процентів за користування чужими грошовими коштами, 9 493,15 грн трьох відсотків річних, 54 400,45 інфляційних втрат, 50 000 грн пені, 12 160 грн витрат на правову допомогу, 50 000 моральної шкоди.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області 
від 23 жовтня 2017 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму основної заборгованості у розмірі 2 500 грн, три відсотка річних - 9 493, 15 грн, інфляційні втрати - 54 400, 45 грн, витрати на правову допомогу - 5 000 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 1 660 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не пізніше ніж на наступний день після переказу коштів платником був зобов`язаний зарахувати на рахунок позивача суму належних йому коштів у розмірі 500 000 грн, проте таких дій не вчинив. Оскільки банком порушено виконання грошового зобов`язання, то позивач має право на стягнення основної заборгованості, що залишилась не виконаною банком, трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди та стягнення інших сум є недоведеними та задоволенню не підлягають. 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Апеляційного суду Київської області від 11 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову частково.
Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 проценти у розмірі 42 771,37 грн, пеню - 49 750грн.
Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 12 460 грн.
У задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідно до тарифів банку комісія за поповнення картки безготівковим платежем від третіх осіб складає 0,5 % від суми платежу, тому при поповнені картки позивача на суму 500 000 грн комісія банку складає 2 500 грн, отже вимоги ОСОБА_1 про стягнення 2 500 грн задоволенню не підлягають, оскільки вони отримані відповідачем відповідно до укладеного між сторонами договору.
Неправомірними є дії банку щодо невиконання умов договору про перерахування грошових коштів, тому він зберігав кошти позивача без достатньої правової підстави, відповідно, вимоги позивача про стягнення 
з відповідача пені та процентів є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому судом апеляційної інстанції наведено обґрунтований розрахунок задоволених грошових вимог.
Стаття 1214 ЦК України є спеціальною нормою, яка регулює правовідносини, які виникли між сторонами, в той час як стаття 625 ЦК України є нормою загальною та застосовується у випадку, якщо спеціальними положеннями законодавства не передбачено відповідальності за порушення. Отже вимоги позивача про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат не підлягають задоволенню.
Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що йому заподіяно моральну шкоду, тому ці вимоги не підлягають задоволенню.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тоцька А. О., просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права в цій частині, а також просив залишити без змін постанову апеляційного суду в частині відмови у стягненні 3 % річних.
У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог, ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.                        В іншій частині постанову апеляційного суду ПАТ КБ «ПриватБанк» в касаційній скарзі не оскаржувало.
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
Касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тоцька А. О., мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норму статті 625 ЦК України та помилково відмовлено у стягненні інфляційних втрат. Позивачу внаслідок неправомірних дій банка завдано моральну шкоду, проте суди безпідставно відмовили у задоволенні позову 
в цій частині.
Суди не правильно визначили розмір витрат на правову допомогу та стягнули її у меншому розмірі, ніж заявлено позивачем.
Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що апеляційний суд не взяв до уваги, що проведення спірної операції (перерахування коштів на рахунок позивача) суперечить умовам укладеної між сторонами угоди, потребує додаткової перевірки. Сума такої операції передбачала проведення поглибленої перевірки зазначеної фінансової операції. Зупинення фінансової операції та витребування інформації щодо походження грошових коштів банком здійснено відповідно до укладеного між сторонами договору та чинного законодавства. 
Апеляційний суд правильно відмовив у стягненні 2 500 грн, оскільки ця сума є комісією банку (0,5 % від суми переказу), яка передбачена умовами укладеного між сторонами договору.
Позивачем не підтверджено наявність у відповідача обов`язку сплачувати позивачу проценти за користування чужими грошовими коштами. Суди не встановили та позивач не довів, що банк користувався спірними коштами. Підстави для стягнення пені позивачем також не доведено та судом не встановлено, тому ці вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.
ОСОБА_1 є неналежним позивачем у справі та не має права вимагати стягнення коштів на свою користь, оскільки ініціатором грошового переказу було саме ТОВ «Сетті».
Позивач не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, із зазначенням вартості окремих робіт (послуг), витраченого часу для їх виконання (надання) та докази фактичної сплати понесених витрат, що є необхідним для вирішення питання щодо розподілу понесених судових витрат, відповідно до норм цивільного права.
Доводи інших учасників справи
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тоцька А. О., подав до суду відзив на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», зазначивши, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог 
в частині стягнення з відповідача процентів та пені, оскільки такі вимоги підтверджені матеріалами справи та узгоджуються з нормами матеріального права, а доводи касаційної скарги в цій частині 
є безпідставними та спростовуються встановленими судом апеляційної інстанції обставинами.
ПАТ КБ «ПриватБанк» не скористалося своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скаргиОСОБА_1 , відзиву на касаційну скаргу останнього до касаційного суду не направило.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалами Верховного Суду від 22 червня 2018 року та від 07 вересня 
2018 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.
19 вересня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                      від 19 травня 2020 року справу призначено до розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 09 грудня 2010 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до вказаних умов позивачу на його ім`я відкрито картковий рахунок та видано платіжні картки.
На картковий рахунок платіжної картки ПАТ КБ «ПриватБанк» 
№ НОМЕР_1 , відкритий на ім`я ОСОБА_1 , ТОВ «Сетті» 
10 листопада 2016 року перерахувало 500 000 грн на підставі договору поворотної фінансової допомоги від 10 листопада 2016 року. Вказані кошти не було зараховано на картковий рахунок позивача.
Суди встановили, що відповідач порушив свої зобов`язання перед 
ОСОБА_1 , зупинивши фінансові операції по картковому рахунку.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції (27 липня 2017 року) на картковий рахунок позивача зараховано кошти у розмірі 497 500 грн.
Відповідно до тарифів банку комісія за поповнення картки безготівковим платежем від третіх осіб складає 0,5 % від суми платежу, тому при поповнені картки позивача на суму 500 000 грн комісія банку складає 2 500 грн.
Строк порушення банком розпорядження про зарахування грошових коштів у розмірі 497 500 грн на рахунок позивача становить 231 день.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тоцька А. О., підлягає задоволенню частково.
Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк»не підлягає задоволенню.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частинами першою-третьою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування 
і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом (статті 1071 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.
Згідно з частиною третьою статті 64 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) банк здійснює ідентифікацію, верифікацію клієнта (особи, представника клієнта) і вживає заходів відповідно до законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, до відкриття рахунка клієнту, укладення договорів чи здійснення фінансових операцій, зазначених 
у частині другій цієї статті.
Частинами першою, другою статті 17 Закону України Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право зупинити здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), яка (які) містить (містять) ознаки, передбачені статтями 15 та/або 16 цього Закону, та/або фінансові операції із зарахування чи списання коштів, що відбувається в результаті дій, які містять ознаки вчинення злочину, визначеного Кримінальним кодексом України, та зобов`язаний зупинити здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), якщо її учасником або вигодоодержувачем за ними 
є особа, яку включено до переліку осіб, пов`язаних з провадженням терористичної діяльності або щодо яких застосовано міжнародні санкції (якщо види та умови застосування санкцій передбачають зупинення або заборону фінансових операцій), і в день зупинення повідомити спеціально уповноваженому органу в установленому законодавством порядку про таку (такі) фінансову (фінансові) операцію (операції), її (їх) учасників та про залишок коштів на рахунку (рахунках) клієнта, відкритому (відкритих) суб`єктом первинного фінансового моніторингу, який зупинив здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), та у разі зарахування коштів на транзитні рахунки суб`єкта первинного фінансового моніторингу - про залишок коштів на таких рахунках в межах зарахованих сум. Таке зупинення фінансових операцій здійснюється на два робочих дні з дня зупинення (включно).
Спеціально уповноважений орган може прийняти рішення про подальше зупинення фінансової (фінансових) операції (операцій), здійснене відповідно до частини першої цієї статті, на строк до п`яти робочих днів, про що зобов`язаний негайно повідомити суб`єкту первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.
Встановивши, що у матеріалах справи відсутні рішення суду або рішення Державної служби фінансового моніторингу України як спеціально уповноваженого органу щодо обмеження або зупинення фінансових операцій щодо карткового рахунку позивача, суди дійшли правильного висновку про порушення відповідачем свої зобов`язань перед 
ОСОБА_1 .
Відповідно до частини другої статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).
Установлено, що лише 27 липня 2017 року банк перерахував позивачу 497 500 грн на виконання платіжного доручення від 10 листопада 2016 року.
Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Згідно з пунктом 32.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі порушення банком, що обслуговує отримувача, строків завершення переказу цей банк зобов`язаний сплатити отримувачу пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними. 
В цьому випадку платник не несе відповідальності за прострочення перед отримувачем.
Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача пені та відсотків за безпідставне зберігання коштів позивача без достатньої правової підстави, навівши обґрунтований розрахунок при задоволенні грошової вимоги.
Разом з тим, не можна погодитися з висновками суду апеляційної інстанції 
у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат.
Так, частиною другою статті 625 ЦК України визначено, зокрема, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.
Як встановлено вище, строк порушення банком розпорядження про зарахування грошових коштів у розмірі 497 500 грн на рахунок позивача становить 231 день.
Оскільки стягнення інфляційних втрат є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, тому правильним є висновок суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання на підставі частини 
другої статті 625 ЦК України.
Апеляційний суд всупереч норм процесуального права не навів вмотивованих обґрунтувань на спростування встановлених судом першої інстанції обставин та досліджених доказів в частині стягнення інфляційних втрат, не врахував указану вище норму матеріального права (частину другу статті 625 ЦК України), тому дійшов помилкового висновку про відмову 
в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат.
Доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що банком правомірно призупинено здійснення операцій з використання платіжної картки, є безпідставними, оскільки у матеріалах справи відсутні рішення суду або рішення Державної служби фінансового моніторингу України як спеціально уповноваженого органу щодо обмеження або зупинення фінансових операцій щодо карткового рахунку позивача. Відповідач порушив свої зобов`язання перед ОСОБА_1 , зупинивши фінансові операції по картковому рахунку останнього.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо безпідставного нарахування пені, оскільки висновки апеляційного суду в цій частині узгоджуються із зібраними у справі доказами та вимогами пункту 32.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».
Безпідставними є доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тоцька А. О., що суди не правильно визначили розмір витрат на правову допомогу та стягнули її у меншому розмірі ніж заявлено позивачем, оскільки судом апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 137 ЦК України стягнуто витрати на правову допомогу, які підтвердженні зібраними у справі доказами.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тоцька А. О., про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат 
Тоцька А. О., про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 2 500 грн, які не повернуті позивачу під час розгляду справи, не заслуговують на увагу, оскільки умовами укладеного між сторонами договору передбачено, що комісія за поповнення картки безготівковим платежем від третіх осіб складає 0,5 % від суми платежу, тому при поповнені картки на суму 500 000 грн комісія банку складає 2 500 грн.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального                                 і процесуального права.
Оскаржувана постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих коштів, процентів за користування чужими грошовими коштами, пені, витрат на правову допомогу та моральної шкоди прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому це судове рішення в указаній частині необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат ухвалено відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, а тому вказане рішення в цій частині на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а постанову апеляційного суду в указаній частині - скасувати.
Постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних в касаційних скаргах не оскаржується, скаржники не  зазначили доводів щодо її скасування чи зміни в цій частині, тому відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції в цій частині не переглядається.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тоцька Алла Олександрівна, задовольнити частково.
Постанову Апеляційного суду Київської області від 11 квітня 2018 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення інфляційних втрат, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2017 року в цій частині залишити в силі.
Постанову Апеляційного суду Київської області від 11 квітня 2018 року 
в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення безпідставно набутих кошів, процентів за користування чужими грошовими коштами, пені, моральної шкоди та витрат на правову допомогу залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                     В. С. Висоцька
Судді                                                                                                 А. І. Грушицький 
А. А. Калараш
І. В. Литвиненко
І. М. Фаловська