ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/2692/17  Номер провадження 22-ц/814/601/20	Головуючий у 1-й інстанції Іващенко Ю. А.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Одринської Т.В., Пікуль В.П., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 01 листопада 2019 року (ухвалене суддею Іващенко Ю.А., повний текст рішення складено 12.11.2019 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , виконавчого комітету Лубенської міської ради, відділу держгеокадастру в Лубенському районі, третя особа Реєстраційна служба Лубенського міськрайонного управління юстиції про  скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, визнання права власності на житловий будинок і земельну ділянку та реальний їх розподіл та зустрічним позовом ОСОБА_1 до   ОСОБА_2 , третя особа Реєстраційна служба Лубенського міськрайонного управління юстиції про визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Лубенської міської ради, відділу держгеокадастру в Лубенському районі, третя особа Реєстраційна служба Лубенського міськрайонного управління юстиції про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, визнання права власності на житловий будинок і земельну ділянку та реальний їх розподіл. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що 28.07.1974 року вона з відповідачем зареєструвала шлюб, від якого мають двох дітей, які на даний час вже є повнолітніми та проживають окремо. Перебуваючи в шлюбі вони вирішили побудувати будинок. За заявою відповідача на підставі рішення Лубенської міської ради йому була виділена земельна ділянка площею 0,0486 га для будівництва житлового будинку. Починаючи з 1984 року вони почали будівництво будинку. На свої кошти, своїми силами вони побудували: житловий будинок А-1, літню кухню Б, погріб під літньою кухнею, гараж Г, убиральню Д, вигрібну яму №3, огорожу №1, відмостку 1, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Все будівництво було закінчене в 1990 році. Вартість всього житлового будинку з господарськими спорудами складає 128 592 грн.06.07.2016 року їх житловий будинок з господарськими спорудами був зареєстрований і внесений до Державного реєстру речових прав під №15271537, про що була видана інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація була проведена на ім`я відповідача по справі, і тільки за ним рахується житловий будинок з господарськими спорудами. Будинок розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0,0486 га. 
Приватизація земельної ділянки була проведена в листопаді 2011 року на ім`я відповідача по справі, оскільки йому в свій час була наділена ця земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку. Вказувала, що в липні 2016 року вони з відповідачем шлюб розірвали. Після розлучення вони з ОСОБА_1 не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна.
На підставі викладеного ОСОБА_2 прохала суд: 
-визнати державну реєстрацію права власності на житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 за № НОМЕР_1 , проведену 06.07.2016 року виконавчим комітетом Лубенської міської ради на ім`я ОСОБА_1 недійсною і скасувати її; 
-визнати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 кадастровим номером 5310700000:07: НОМЕР_2 0003 на ім`я ОСОБА_1 і скасувати її; 
- провести реальний розподіл жилого будинку з господарськими спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 виділити їй 1/2 частину вказаного жилого будинку з господарськими спорудами, визнавши за нею право власності на цю частину, та провести державну реєстрацію цієї частини жилого будинку на її ім`я;
- провести реальний розподіл земельної ділянки, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , виділити їй 1/2 частину вказаної земельної ділянки, визнавши за нею право власності на цю частину та провести державну реєстрацію цієї частини земельної ділянки на її ім`я (т.1 а.с. 2-5, 45-46).

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа Реєстраційна служба Лубенського міськрайонного управління юстиції про визнання права власності на нерухоме майно. Свої позовні вимоги мотивував тим, що 28.07.1984 року між ним та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, від якого сторони мають двох дітей, які на даний час є повнолітніми.11.04.1984 року, ще до шлюбу, йому було виділено земельну ділянку площею 0,0486 га для будівництва житлового будинку.У 1985 році він розпочав будівництво житлового будинку, яке було завершено у 1988 році. Частина грошових коштів, які були вкладені в будівництво, були його особистою власністю, оскільки ще до реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 він почав придбавати будівельні матеріали, які в подальшому були використані для будівництва спільного будинку. Згідно з накладною №514 від 07.09.1982 року ним була придбана цегла на суму 198 руб., що підтверджується копією накладної № 514 від 07.09.1982 р. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №1005 від 07.09.1982 року ним було придбано цеглу на суму 198 руб., що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордеру №1005 від 07.09.1982 року.Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №1150 було сплачено 50 коп. за послуги автомобіля за доставку цегли, що підтверджується копією корінця квитанції до прибуткового касового ордеру №1150. У зазначених квитанціях платником вказано громадянина ОСОБА_4 , оскільки у той час доступ до будівельних матеріалів був обмежений і матеріали купувалися через квоти надані іншим громадянам, однак грошові кошти на придбання цегли ОСОБА_4 були надані ним, ОСОБА_1 . Відповідно до документа від 08.12.1981 року, виданого Засульським споживчим товариством ним було придбано будівельних матеріалів на суму 136 руб. 34 коп, що підтверджується копією документа від 08.12.1981 року. 
Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №493 від 25.10.1981 року за його грошові кошти було придбано цегли на 340 руб., що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордеру №493 від 25.10.1981 року. Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №437 від 20.09.1980 року за його грошові кошти громадянином ОСОБА_5 було придбано цегли на 136 руб., що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордеру №437 від 20.09.1980 року. Вказував, що за час шлюбу із ОСОБА_2 , 16.07.1985 року за договором купівлі-продажу, укладеному між ним та ОСОБА_6 він продав батьківський будинок за 2000 карбованців, хоча фактично ним було отримано 2500 карб, а у договорі зазначена сума 2000 карбованців, через прохання покупців вказати саме таку суму. Житловий будинок був успадкований ним після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Загальна вартість грошових коштів, які були ним отримані від продажу батьківського будинку та вкладені в будівництво спільного з позивачкою будинку складали 2500 руб., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №422 від 23.07.1985 року, за його особисті грошові кошти громадянином ОСОБА_8 було придбано деревини на суму 137 руб. 60 коп. Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №549 від 19.09.1985 року за його особисті грошові кошти громадянином ОСОБА_8 було придбано деревини на суму 45 руб. Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №47 від 24.01.1989 року ним було здійснено кінцевий розрахунок за будівництво в сумі 820 руб. Відповідно до копії накладної №285 від 15.08.1984 року ним було сплачено 64 руб. 12 коп. Відповідно до рахунку-фактури №3/334 від 30.05.1985 року громадянином ОСОБА_9 за його грошові кошти було придбано цементу на суму 120 руб. Відповідно до накладної №1198 від 01.07.1985 року за його грошові кошти було придбано цегли на суму 340 руб. Відповідно до ордеру №002197 від 27.06.1986 року за його грошові кошти громадянином ОСОБА_10 було придбано деревини на суму 20 руб. 92 коп. Відповідно до дубліката документа №025506 від 02.10.1986 року, виданого Лубенською торгівельною базою Полтавської області ним було придбано матеріалів на суму 41 руб. Відповідно до рахунку-фактури №3/1843 від 09.06.1985 року за його кошти громадянином ОСОБА_9 було придбано шифер на суму 220 руб. Відповідно до накладної №424 від 07.03.1989 року ним було придбано цементу на суму 182 руб. Згідно накладної від 27.08.1986 року ним було придбано матеріалів на суму 120 руб 20 коп. Відповідно до накладної №709 від 20.05.1988 року ним було придбано шиферу на суму 110 руб. Згідно квитанції №535687 від 05.03.1985 року ним було сплачено 153 руб. 65 коп. за придбання та доставку каміння. Відповідно до рахунку-фактури від 08.09.1986 року ним було придбано труби та сплачено за їх доставку в сумі 130 руб. 08 коп. Згідно чека №001012 від 05.05.1985 року ним було придбано каміння на суму 49 руб. 50 коп. Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру ним було сплачено проценти за користування позикою на житлове будівництво за 4-й квартал 1988 року в сумі 3 руб. 53 коп. Відповідно до накладної №1030 від 07.01.1985 року за його кошти громадянин ОСОБА_11 придбав цеглу на суму 68 руб. Відповідно до накладної №1138 від 19.09.1985 року за його кошти громадянин ОСОБА_11 придбав деревини на суму 45 руб. Сума квитанцій після шлюбу 2670,60 руб., загальна сума квитанцій 3679,44 руб.
Таким чином ОСОБА_1 вважає, що 1/3 частина будинку була побудована за його особисті кошти, а 2/3 частини будинку побудовані за спільні кошти подружжя. Отже, в порядку поділу спільного майна подружжя поділу підлягає лише 2/3 частини жилого будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 прохав суд: визнати за ним право особистої приватної власності на 1/3 частину житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 182-188).
Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 01 листопада 2019 року позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , виконавчого комітету Лубенської міської ради, відділу держгеокадастру в Лубенському районі, третя особа Реєстраційна служба Лубенського міськрайонного управління юстиції про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, визнання права власності на житловий будинок і земельну ділянку та реальний їх розподіл – задоволено частково.
Проведено реальний розподіл житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1 та виділено ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 ( АДРЕСА_3 додатку АДРЕСА_4 до висновку експертизи №504/505/506/507 від 31.05.2018 року згідно варіанту №1 розподілу житлового будинку і надвірних будівель), а саме:
В житловому будинку літ «А-1»: коридор 1-1 площею 6,0 кв.м.; частину кімнати 1-4 площею 5,9 кв.м.; кімнату 1-5 площею 12,4 кв.м.; санвузол 1-6 площею 5,3 кв.м.; кухню 1-7 площею 12,6 кв.м., загальною площею приміщень 42,2 кв.м., що на 0,65 кв.м. менше 1/2 ідеальної частини.
По господарським будівлям і спорудам (додаток №5 до висновку експертизи №504/505/506/507 від 31.05.2018 року згідно варіанту №1 розподілу житлового будинку і надвірних будівель), а саме: літню кухню літ. «Б»; погріб під літ. «Б»; частину огорожі №2; вигрібну яму №3; частину відмостки І., що по житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами становить 12/25 частини та визнано за нею право власності на цю частину домоволодіння.
Проведено реальний розподіл житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1 та виділено ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_5 (блакитний колір в додатку № АДРЕСА_4 до висновку експертизи №504/505/506/507 від 31.05.2018 року згідно варіанту №1 розподілу житлового будинку і надвірних будівель), а саме:
В житловому будинку літ «А-1»: передню 1-2 площею 13,6 кв.м.; кімнату 1-3 площею 12,1 кв.м.; частину кімнати 1-4 площею 17,8 кв.м., загальною площею приміщень 43,5 кв.м., що на 0,65 кв.м. більше 1/2 ідеальної частини.
По господарським будівлям і спорудам (додаток №5 до висновку експертизи №504/505/506/507 від 31.05.2018 року згідно варіанту №1 розподілу житлового будинку і надвірних будівель), а саме: гараж літ. «Г»; убиральню літ. «Д»; огорожу (ворота з хвірткою) №1; частину огорожі №2; частину відмостки І., що по житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами становить 13/25 частини та визнано за ним право власності на цю частину домоволодіння.
Зобов`язано власника квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 : пробити дверний отвір з приміщення 1-7 в приміщення кімнати 1-5, з приміщення 1-5 в приміщення кімнати 1-6 з подальшою установкою дверних блоків; замурувати дверний отвір з приміщення 1-2 в приміщення 1-5, з приміщення 1-2 в приміщення 1-4, з приміщення 1-7 в приміщення 1-6, з приміщення 1-1 в приміщення 1-5; перенести перегородку між приміщенням 1-5 та приміщенням 1-4 на 1,3 м. в бік приміщення 1-4.
Зобов`язано власника квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_1 : улаштувати перегородку в приміщенні 1-3 переобладнавши таким чином, щоб утворилися приміщення: коридор площею 8,3 кв.м., санвузол площею 3,8 кв.м. 
Зобов`язано власника квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_1 влаштувати сходи на горищний простір своєї частини будинку в віконному отворі зі сторони вулиці. 
Зобов`язано ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 користуватися горищем кожному над своєю частиною квартири.
Зобов`язано ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 обладнати власні квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_5 відповідно самостійними системами газопостачання, електропостачання, водопостачання, каналізації.
Зовнішні мережі газопостачання залишити в спільному користуванні ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 9044 грн. в рахунок компенсації різниці вартості часток при поділі житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1 .
Проведено реальний розподіл земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0486 га за адресою АДРЕСА_1 та виділено ОСОБА_2 земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 243 кв.м. (додаток №5 до висновку експертизи №504/505/506/507 від 31.05.2018 року згідно варіанту №1 розподілу земельної ділянки) та визнано за нею право власності на цю частину земельної ділянки. 
Перша земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що виділяється ОСОБА_2 проходить по точкам «А», «Б», «В», «Г», «Д», «Е», «Є», «Ж», «З», «І», «Ї», «Й», «К», «Л», «А».
Друга земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що виділяється ОСОБА_2 проходить по точкам «Р», «П», «О», «Н», «М», «Р».
На земельній ділянці для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що виділяється ОСОБА_2 , площею 10,8 кв.м., шириною 1 м. та яка проходить по точках «Б», «В», «Д», «Ф», «У» встановлено безстроковий та безоплатний земельний сервітут та надано на ній ОСОБА_1 право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд.
Проведено реальний розподіл земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0486 га за адресою АДРЕСА_1 та виділено ОСОБА_1 земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 243 кв.м. (додаток №5 до висновку експертизи №504/505/506/507 від 31.05.2018 року згідно варіанту №1 розподілу земельної ділянки) та визнати за ним право власності на цю частину земельної ділянки. 
Земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що виділяється ОСОБА_1 проходить по точкам «А», «Б», «В», «Г», «Д», «Е», «Є», «Ж», «З», «І», «Ї», «Й», «К», «Л», «М», «Н», «О», «П», «Р», «А».
На земельній ділянці для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що виділяється ОСОБА_1 , площею 9,0 кв.м., шириною 1 м. та яка проходить по точках «С», «Ж», «И», «Т» встановити безстроковий та безоплатний земельний сервітут та надано на ній ОСОБА_2 право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд.
В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до виконавчого комітету Лубенської міської ради, відділу держгеокадастру в Лубенському районі- відмовлено.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 доВороної ОСОБА_12 , третя особа Реєстраційна служба Лубенського міськрайонного управління юстиції про визнання права власності на нерухоме майно - відмовлено.
Додатковим рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 14 лютого 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1213 грн 51 коп. судового збору, 3575 грн. витрат пов?язаних з проведенням експертизи, а всього 4788 грн. 51 коп.

З рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає скасувати рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 01 листопада 2019 рокута постановити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі, а його зустрічні позовні вимоги задовольнити.Апелянт вважає, що рішення суду першої інстнації є незаконним, необгрунтованим, а також таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи
Зокрема вказує, що судом першої інстанції порушено принцип гласності судового засідання, оскільки після отримання копій дисків з технічним записом судових засідань встановлено, що на диску №9305 відсутній звукозапис від 06.06.2019 року на якому здійснювався розгляд справи по суті, допит свідків. Вказує, що судом не враховано надані ним докази та покази свідків, які доводили факт вкладення його особистих коштів в будівництво будинку. Ці докази підтверджують факт особиситої приватної власності на 1/3 частину будинку. Вважає, що рішення суду про розподіл майна не відповідає нормам чинного законодавства, оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 не грунтуються на вимогах закону. Вказує, що ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами, того що вона зверталась до Державної архітектурної будівельної інспекції та зареєструвала повідомлення про початок виконання будівельних робіт. Крім того, вказує, що висновком експертизи та судом визначені як умова поділу житолового будинку, що передбачають втручання в несучі конструкції та інженерні системи загального користування, однак такі роботи потребують отримання документів, що дають право на їх виконання. В свою чергу, позивач за первісним позовом ОСОБА_2 не надала суду документи та відповідні висновки: технічний висновок про відповідність перепланування будівельним нормам і правилам, висновок про відповідність перепланування санітарно-епідеміологічним вимогам, пропоновани до будинків і приміщень, і правилам пожежної безпеки та інших служб, зокрема погодження для встановлення відокремленого газо-, водо- та енергопостачання, які повинні бути надані до ухвалдення судом рішення. Вказує, що рішення суду першої інстанції щодо реального розподілу землі порушує приватну власність ОСОБА_1 . Також, зазначає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимогах є необгрунтованим, оскільки в матеріалах справи містяться докази, які спростовують презумцію власності.
Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання спростовуючи доводи апеляційної скарги та підтримуючи рішення суду першої інстанції прохала апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи були присутні сторони, та представник апелянта, інші особи, які брали участь в розгляді справи будучи належним чином та завчасно повідомленими про час і місце слухання справи в судове засідання не з?явилися.
Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з?явилися, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що сторони ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.07.1984  року по 15.07.2016 року, що підтверджується  копіями свідоцтв про укладення та розірвання шлюбу (т.1 а.с.8,9). Перебуваючи в шлюбі сторони побудували житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (індексний номер 62898042) від 06.07.2016 року, об`єкт нерухомого майна, житловий будинок, загальною площею 85,7 кв.м., житловою площею 48,2 кв.м. розташований за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 (т.1 а.с. 13).
Відповідно до копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №220343 від 25 листопада 2011 року, який видано на підставі рішення Лубенської міської ради від 16.06.2009 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0486 га, розташованої  в АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (т.1 а.с.12).
Свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що ОСОБА_2 являється його рідною сестрою. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 жили в його батьків та почали будівництво власного будинку в 1984 році. ОСОБА_1 працював  годинниковим майстром, а ОСОБА_2 на той час була в декретній відпустці та теж працювала на будівництві будинку. Його батько, дядько та він допомагали подружжю Вороних в будівництві будинку. Знає, що в 1985 році ОСОБА_1 продав батьківський будинок в с. Мацківці, куди останній витратив гроші, отримані від продажу будинку йому не відомо. ОСОБА_1 купував будматеріали: цеглу, шифер і тому подібне. Привозив будматеріали і їхав на роботу. Зводили стіни муляр та його ( ОСОБА_14 ) батько. Брат ОСОБА_1 також допомагав в будівництві. 
Свідок ОСОБА_15 пояснила, що вона знайома з батьком і матір`ю ОСОБА_2 .  Коли велось будівництво будинку ОСОБА_16 , то були випадки коли вона допомагала  батькам ОСОБА_2 виписати будівельні матеріали: ліс (кругляк), дошки, цеглу, оскільки вона працювала головним бухгалтером на підприємстві. Інколи батько ОСОБА_2 позичав у неї гроші на будматеріали. Брати ОСОБА_2 були постійно на будівництві будинку, її батько добре ставився до ОСОБА_1   Сім`я Вороних жила у батьків ОСОБА_2 Рідний дядько ОСОБА_2 та всі її родичі також допомагали їм у будівництві. Вона знає, що будинок ОСОБА_16 будували за спільні кошти, в тому числі і за подаровані їм на весілля, яких було приблизно 1500 крб. Також знає, що  ОСОБА_1 продав на той час батьківську хату і брати, в тому числі і ОСОБА_1 поділили між собою виручені від продажу гроші. ОСОБА_1 також брав участь у будівництві будинку.
Свідок ОСОБА_17 суду пояснила, що в 1984-1985 роках, коли ОСОБА_1 почав будуватися, то її чоловік і її батько допомагали йому в будівництві безкоштовно. Вона в будівництві будинку не допомагала. Їй відомо, що ОСОБА_1 на той час продав батьківський будинок і виручені від продажу гроші вклав в будівництво свого будинку. Всі гроші від продажу батьківського будинку ОСОБА_1 забрав собі. 
Свідок ОСОБА_18 суду пояснила, що ОСОБА_1 вона знає з дитинства.   ОСОБА_1 продав її чоловікові  батьківський будинок за 2500 крб. Біля батьківського будинку були будівельні матеріали, які ОСОБА_1 забрав, сказавши, що йому треба будуватися. Чому в договорі купівлі-продажу зазначена сума 2000 крб. вона сказати не може. Не знає куди ОСОБА_1 витрачав гроші, виручені за продаж батьківського будинку.
Свідок ОСОБА_8 пояснив, що він допомагав будувати будинок ОСОБА_1 безкоштовно, бо його тесть і батько ОСОБА_1 товаришували. Батько ОСОБА_1 допомагав його тестю, а тому він допомагав ОСОБА_1 . Крім нього в будівництві допомагали ОСОБА_19 та ОСОБА_20 . Батько і брат ОСОБА_2 також допомагали в будівництві. У ОСОБА_1 були будівельні матеріали, і вони теж використовувались на будівництві. Він, ОСОБА_21 ,  виписував будівельні матеріали для ОСОБА_1 (цемент і ліс) на своє прізвище. Пам`ятає, що під час будівництва за чотири дні вони звели стіни і за один день зробили дах. Один день робили фронтони, один день будували літню кухню і гараж. Також були підсобні працівники зі сторони  ОСОБА_1 . Кошти, виручені від продажу батьківської хати ОСОБА_1 витратив на будівництво свого будинку. Ще до одруження цоколь у ОСОБА_1 був зроблений.  Він був муляром - клав цеглу. Він допомагав в будівництві ОСОБА_1 , а не сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_22 пояснив, що ОСОБА_1 являється його рідним братом. Коли їх батько помер, то він із старшим братом від спадщини відмовилися, а ОСОБА_1 продав батьківський будинок і розпочав будівництво свого. Він і старший брат допомагали ОСОБА_1 в будівництві. Ще до того як ОСОБА_1 одружився  вони зробили цоколь в будинку. ОСОБА_1 проводив будівництво за кошти від продажу батьківської хати. В будівництві будинку брали участь він, ОСОБА_21 , ОСОБА_23 і їх зять ОСОБА_24 . ОСОБА_1 також працював на будівництві свого будинку. 
Йому не відомо чи була якась фінансова участь зі сторони ОСОБА_2 використовував у будівництві будівельні матеріали, що належали йому особисто. Брат і батько ОСОБА_2 також приймали участь у будівництві будинку сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Свідок ОСОБА_11 пояснив, що він допомагав ОСОБА_1 виписувати цеглу у конторі, коли той будувався. Цеглу він виписував тричі на своє ім`я, бо ОСОБА_1 попросив його, як товариша. ОСОБА_1 на придбання цегли давав спільні сімейні кошти.
Свідок ОСОБА_25 пояснив, що його сусід ОСОБА_1 збирався будувати будинок у м. Лубни. У нього були будівельні матеріали, які зберігалися в старому домогосподарстві, яке потім ОСОБА_1 продав. Від ОСОБА_1 він знає, що той гроші, отримані від продажу батьківської хати, витратив на будівництво свого будинку. ОСОБА_1 продав батьківський будинок ОСОБА_26 . Будівництво будинку ОСОБА_1 велось приблизно п`ять чи шість років. Він сам участі в будівництві будинку не приймав.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надано суду  належних та допустимих доказів того, що при будівництві будинку використовувались раніше вживані матеріали та придбані за рахунок продажу ним батьківського будинку, тобто належні йому особисто, у тому розмірі, який би надавав суду можливість відступити від принципу рівності часток подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 при поділі спільного майна, а саме житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1 . Таким чином, підстав для визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на 1/3 частину житлового будинку суд не вбачає, у зв`язку з чим відмовив ОСОБА_1 у задоволенні зустрічного позову.
Разом з цим, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що сторонам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить по 1/2 частині житлового будинку з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_1 та по 1/2 частині земельної ділянки за вказаною адресою. З урахуванням чого, суд прийшов до висновку про проведення розподілу жиитлового будинку з господарськими будівлями та спорудами згідно першого варіанту висновку судової будівельно-технічної експертизи.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.
За змістом частини 3 ст.368 ЦК України та ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України).
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
У п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі -Постанови) роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК (2947-14) та ст.372 ЦК (435-15). 
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. 
Пунктом 23 Постанови визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.
Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми ст.60 СК України вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17.
Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Частини 2 та 3 ст.70 СК України встановлюють відступлення від принципу рівного поділу майна між сторонами. Так, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. 
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).
Відповідно до ч.3 ст.370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що, якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

Судом було встановлено і не заперечувалось сторонами, що позивач та відповідач перебували в шлюбі, від шлюбу мають двох дітей, які на даний час вже є повнолітніми та проживають окремо. Шлюбний договір між сторонами не укладався. В період шлюбу сторонами був побудований житловий будинок. Ці обставини підтверджуються дослідженими судом доказами наявними в матеріалах справи.
Із матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Лубенської міської ради №114 від 11.04.1984 року ОСОБА_1 було надано дозвіл  на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 23.05.1984 року, тобто до реєстрації шлюбу між сторонами, яка відбулася через два місяці по тому, а саме, 28.07.1984 року. 
Разом із тим, вказана обставина, з урахуванням часу здійснення будівництва будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , часу реєстрації права власності на нерухоме майно, не спростовує висновків суду про те, що  житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Отже, судом встановлено, що спірне домоволодіння побудоване сторонами під час  перебування сторін в шлюбі, хоча  відповідно даним  інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно його власником значиться ОСОБА_1 .
Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку на якій збудовано спірне домоволодіння  виданий на ім`я ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто під час перебування сторін у шлюбі. 
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду висловленої у справі № 372/504/17 згідно постанови від 21 листопада 2018 року відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю відповідача підтверджує, що у судів попередніх інстанцій відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Спір про поділ майна, не вирішено. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
Таким чином, встановивши вищевказані фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності та проаналізувавши відповідні норми права, які регулюють спірні правовідносини,  суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що  сторонам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить по 1/2 частині житлового будинку з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_1 та по 1/2 частині земельної ділянки за вказаною адресою.

Також, матеріалами справи встановлено, що в основному будівництвом будинку займався ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_2 на той час займалася дітьми. Однак, всі будівельні матеріали придбавалися сторонами за їх спільні кошти, у будівництві було використано нові будівельні матеріали. 
Доводи апелянта стосовно того, що при будівництві будинку використовувались раніше вживані матеріали та придбані за рахунок продажу ним батьківського будинку є необгрунтованими, та суд правомірно не взяв їх до уваги, оскільки під час проведення судової будівельно-технічної експертизи експертом на адресу суду було направлено клопотання про надання додаткових матеріалів, а саме, проектно-кошторисної документації на будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 ; виконавчої документації  на будівництво житлового будинку  по АДРЕСА_1 (акти виконаних будівельних робіт, відомості ресурсів); актів на приховані роботи на будівництво житлового будинку; інвентарної справи  на житловий будинок. Протягом 45 днів клопотання не було задоволено. Оплата проведення експертизи ОСОБА_1 проведена не була. У зв`язку із вищезазначеним експертною установою було повідомлено суд про неможливість надання висновку експертизи (а.с.62, 70).
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не надано суду  належних та допустимих доказів того, що при будівництві будинку використовувались раніше вживані матеріали та придбані за рахунок продажу ним батьківського будинку, тобто належні йому особисто, у тому розмірі, який би надавав суду можливість відступити від принципу рівності часток подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 при поділі спільного майна, а саме житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1 . 
Також, судом першої інстанції вірно враховано, що між сторонами відсутній шлюбний договір та між ними не досягнуто домовленості щодо відступу від принципу рівності часток подружжя, а надані та безпосередньо досліджені в судовому  засідання докази не надають достатніх підстав для  встановлення доведеним того факту, що при створенні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільного майна подружжя, ОСОБА_1 було використано належне йому на праві особистої власності майно в такому обсязі і розмірі, яке б надавало йому право на збільшення своєї частки у праві спільної сумісної  власності, в тому числі і величини 1/3 частини.     
З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що підстав для визнання за ОСОБА_1   права особистої приватної власності на 1/3 частину житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні, а тому прийшов до обгрунтованого висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні зустрічних позовних вимог.
Згідно ч.3 ст.319 ЦК України, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
У відповідності до ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох і більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
За  ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. 
Згідно висновку судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної та оціночно-земельної  експертизи від 31.05.2018 року №504/505/506/507 ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки, що розташовані по  АДРЕСА_1 складає 512 460 грн., 
В експертному висновку зазначено, що можливо запропонувати два варіанти розподілу  житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого АДРЕСА_1 відступом від розміру часток 1/2 та 1/2 та визначено розмір компенсації власнику, частка якого в натурі після поділу стала меншою за ідеальну.
При вирішенні питання щодо проведення поділу житлового будинку і господарських будівель та визначення порядку користування земельними ділянками, суд врахував інтереси сторін, варіант поділу, який передбачає менший розмір компенсації за нерівність часток при поділі домоволодіння, варіант поділу, найбільш наближений до виділення сторонам майна відповідно до ідеальних часток те, що на даний час ОСОБА_2 проживає у спірному домоволодінні, а ОСОБА_1 проживає за іншою адресою.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку в частині проведення розподілу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 згідно першого варіанту висновку судової будівельно-технічної експертизи
Доводи апелянта, що встановлені судом дії щодо перепланування сторонами жилого будинку, не відповідають технічним нормам, не заслуговують на увагу та спростовуються технічною документацією на будинок та висновком експерта.
Згідно з ч. 1 ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
За змістом ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Відповідно до ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
У ст. 402 ЦК України зазначено, що земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.
З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, та підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Положеннями статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Однак, приведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. 
Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.   
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно братидо уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). 
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.
За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 01 листопада 2019 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 16 червня 2020 року.

Головуючий суддя : ___________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ________________ Т.В. Одринська _______________ В.П. Пікуль