Ухвала
Іменем України
 
20 березня 2020 року
м. Київ       
Справа № 589/3951/18
Провадження № 51-3029ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого          ОСОБА_1 ,
суддів:                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 25 березня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року щодо нього,
встановив:
Вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 25 березня 2019 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна, яке є його власністю. 
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що 23 серпня 2018 року, після 23 год, він прийшовши до квартири ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , постукав у двері зазначеної квартири звичним для ОСОБА_5 стуком, розбудивши останнього. Прокинувшись та почувши умовний стук, ОСОБА_5 відчинив двері, і в цей час ОСОБА_4 з порогу наніс йому один удар кулаком правої руки в область правого ока, від якого потерпілий присів, і не маючи перешкоди обвинувачений проник у квартиру, де схопив і потягнув його у вітальню, повалив на диван та почав кулаками обох рук наносити численні удари по лівій стороні тулуба, чим спричинив середньої тяжкості тілесні ушкодження. При цьому ОСОБА_4 вимагав віддати банківську картку та повідомити «пін-код» до неї, тим самим вчинив напад з метою заволодіння майном (грошовими коштами) ОСОБА_5 , поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для його життя та здоров`я, з проникненням у житло.
Побоюючись за своє життя та здоров`я, намагаючись припинити фізичне насильство, ОСОБА_5 погодився віддати банківську картку, після чого ОСОБА_4 наказав потерпілому піти з ним до банкомату. ОСОБА_5 , бажаючи уникнути подальшого нанесення йому тілесних ушкоджень, пішов з обвинуваченим до банкомату, розташованого в будинку № 32 по вулиці Свободи в м. Шостка, де потерпілий повідомив «пін-код» до своєї картки, та ОСОБА_4 о 23 год 48 хв зняв з карткового рахунку гроші в сумі 1000 грн. Досягнувши своєї злочинної мети, ОСОБА_4 віддав ОСОБА_5 банківську картку та з місця вчинення злочину зник.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 рокуапеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_6 в його інтересах та прокурора залишено без задоволення, а вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 25 березня 2019 року - без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, проситьскасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що наявні у справі докази не підтверджують кваліфікацію його діяння за ч. 3 ст. 187 КК України, а свідчать про вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 189 КК України.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За встановлених судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 187 КК України кваліфіковано правильно, висновок суду про доведеність його винуватості у вчиненні вказаного злочину зроблено з дотриманням вимог КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
В основу вироку суд правильно поклав показання потерпілого ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про обставини вчинення злочину, а також дані протоколів слідчих дій, висновок експерта, та довідку про рух коштів на картковому рахунку потерпілого. Вказані докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у їх достовірності. Судом не встановлено обставини, які б ставили під сумнів показання потерпілого, свідків, та не надано доказів, які їх спростовують. Окрім цього, не виявлено приводів для обмовляння ОСОБА_4 жодною з осіб.
Доводи засудженого ОСОБА_4 щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме про необхідність кваліфікації вчиненого ним діяння за ч. 1 ст. 189 КК України є безпідставними. 
Так, при відмежуванні вимагання від розбою слід виходити з того, що при розбої насильство або погроза його застосування спрямовані на заволодіння майном у момент їх застосування, а при вимаганні такі дії спрямовані на одержання майна в майбутньому. В цей же час, за ст. 189 КК України підлягають кваліфікації дії, що полягають у насильстві або в погрозі його застосування, спрямовані на одержання майна в майбутньому, а також вимога передати майно, поєднана з погрозою застосувати насильство до потерпілого у майбутньому, якщо майно не буде передане. 
Як встановив у вироку суд першої інстанції, у даному випадку насильство було застосовано до потерпілого з метою заволодіння його майном саме у момент його застосування, що свідчить про вчинення злочину, передбаченого саме ст. 187 КК України (розбій).
При цьому суд першої інстанції, за встановлених фактичних обставин, дійшов вірного висновку про наявність кваліфікуючої ознаки – проникнення до житла, що узгоджується правовим висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року, по справі №569/1111/16-к. Зокрема судом поза розумним сумнівом доведено, що ОСОБА_4 проникнув до житла потерпілого саме з метою заволодіння грошовими коштами, оскільки після того, як ОСОБА_5 відчинив двері власної квартири, то одразу зазнав насильства з боку засудженого, яке було застосоване для заволодіння майном потерпілого, а саме грошовими коштами.
Таким чином, дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, надавши кожному з них оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.
Вирок суду є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст. 374 КПК України.
Перевіривши доводи апеляційних скарг засудженого та його захисника, в тому числі й ті, які є аналогічними доводам касаційної скарги, апеляційний суд у відповідності з приписами ст. 419 КПК України надав їм належну оцінку та обґрунтовано залишив вирок суду першої інстанції без змін, з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Неправильного застосування вимог закону України про кримінальну відповідальність, що було б підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, Судом не встановлено.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 25 березня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року щодо нього. 
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                  ОСОБА_3