Справа № 344/11813/14-ц 
Провадження № 22-ц/4808/351/20 
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М. 
Суддя-доповідач Ясеновенко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 березня 2020 року          м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої                        Ясеновенко Л.В.,
суддів:                        Пнівчук О.В., Томин О.О.,
секретаря                        Петріва Д.Б.,
               з участю                        представника відповідача, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», поданою його представником Мусієнко М.Б., на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Бабій О.М. 09 грудня 2019 року в м. Івано-Франківську, 
в с т а н о в и в :
04.08.2014 року АТ «Дельта Банк» звернулося з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтовано тим, що у зв`язку з неналежним виконанням  ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № 18/КВ/Ф-06, укладеним 09.02.2006 року між нею та ТОВ «Український промисловий банк» на суму 20 000 дол. США із сплатою 15 % річних за весь час користування кредитом на строк з 19.08.2008 року до 08.02.2011 року, станом на 16.06.2014 року утворилася заборгованість у розмірі 408 342,86 грн., з якої: 233 568,06 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 174 774,80 грн. - заборгованість за відсотками. 
Виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором забезпечується іпотекою відповідно до укладеного між ТОВ «Український промисловий банк» та  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 іпотечного договору № б/н від 09.02.2006 року, згідно з яким предметом іпотеки є чотирикімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 89,3 кв.м., житловою площею 56,6 кв.м.
Посилаючись на те, що  ОСОБА_1  не виконала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, та на те, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави, АТ «Дельта Банк», як правонаступникТОВ «Український промисловий банк» згідно договору про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30.06.2010 року, просило стягнути з  ОСОБА_1  вищевказану заборгованість за кредитним договором №18/КВ/Ф-06 та в рахунок погашення заборгованості за цим договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу такого на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09 грудня 2019 року відмовлено в задоволенні позову.
Рішення суду мотивоване тим, що позичальник ОСОБА_1 належним чином не виконувала умови кредитного договору, у зв`язку з чим виникла заборгованість в розмірі 408 342,86 грн., тому у кредитора виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак усіма відповідачами заявлено про застосування позовної давності.
Сторони обумовили кінцевий строк дії кредитного договору – 08.02.2011 року. Оскільки представником відповідача заперечувався факт погашення боргу за відсотками 30.11.2012 року та 31.01.2013 року, про що зазначено у наданому позивачем розрахунку заборгованості, а позивачем не доведено належними доказами факту переривання позичальником строку позовної давності, тому звернувшись з позовом 04.08.2014 року банк пропустив строк загальної позовної давності, що є підставою для відмови у позові.
У апеляційній скарзі представник АТ «Дельта Банк» посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що за відсутності документів первинного банківського обліку розрахунок заборгованості не може бути належним доказом часткового погашення кредиту та про те, що позивачем не доведено належними доказами факту переривання позичальником строку позовної давності.
Вказує, що розрахунок заборгованості отримано сторонами та судом на стадії підготовчого провадження та відповідачами не висловлено щодо нього заперечень чи сумнівів у достовірності інформації, яка міститься в ньому. При цьому, лише на стадії судових дебатів, коли сторони позбавлені процесуальної можливості подання будь-яких доказів, представник  ОСОБА_3 заперечив факт погашення ОСОБА_1 боргу за відсотками у 2012 та 2013 роках. Водночас, таке заперечення спростовується долученою до апеляційної скарги випискою по рахунку № НОМЕР_1 , який був відкритий для обслуговування кредитного договору, та самою позичальницею чи її представником не заперечувався факт погашення заборгованості.
Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції не перевірив достовірності твердження щодо сплати боргу за спірним кредитом, безпідставно не врахував інформацію в розрахунку, обмежившись припущенням про недоведеність позивачем факту переривання позичальником строку позовної давності 30.11.2012 року і 31.01.2013 року та про неналежність розрахунку заборгованості як доказу часткового погашення кредиту.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу представник  ОСОБА_3 вказує на неправдивість твердження апелянта про те, що відповідачами не заперечувалася обставина погашення боргу за відсотками у 2012 та 2013 роках та переривання строку позовної давності, оскільки починаючи з моменту подання заяви про скасування заочного рішення і в подальших поясненнях в судових засіданнях представники відповідачів вказували на необхідність застосування строків позовної давності до вимог банку.
Судом вірно враховано заперечення щодо погашення заборгованості в 2012 та 2013 роках, а також те, що в матеріалах справи немає жодних належних та допустимих доказів оплати позичальником коштів, а за відсутності документів первинного банківського обліку розрахунок заборгованості не може бути належним доказом часткового погашення кредиту.
Також звертає увагу на те, що долучена апелянтом роздруківка платежів позичальника не може вважатися належним та допустимим доказом, і не може братися судом до уваги при вирішенні справи, адже, такий документ в суді першої інстанції не був поданий позивачем, судом та сторонами не досліджувався, відповідачі не мали змоги подавати заперечення проти цього доказу та спростувати його. При цьому, вказана роздруківка не містить всіх необхідних реквізитів документа.
Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
В засіданні апеляційного суду 26 лютого 2020 року представник АТ «Дельта Банк» апеляційну скаргу підтримала з мотивів, наведених у ній.
Представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнав.
ОСОБА_1  та  ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про місце і час розгляду справи.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників АТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Встановлено, що 09.02.2006 року між ТОВ «Український промисловий банк» та  ОСОБА_1  укладено кредитний договір № 18/КВ/Ф-06, відповідно до умов якого позичальник  ОСОБА_1  отримала на споживчі цілі кредит в сумі 20 000 дол. США шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії, строк дії якої з 09.02.2006 року до 08.02.2011 року, та сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 15 % річних з нарахуванням таких щомісячно (т. 1 а.с. 5-8).
Згідно п. 2.6. договору повернення кредиту здійснюється згідно Додатку № 1 до договору.
Додатком № 1 до договору встановлено графік погашення кредиту в сумі 20 000 дол. США, починаючи з березня 2010 року по січень 2011 року щомісячно до 10 числа місяця по 1 700 дол. США основного боргу та до 10 лютого 2011 року 1 300 дол. США основного боргу.
Умовами кредитного договору встановлено, зокрема, що при надходженні від позичальника коштів на сплату заборгованості за кредитом за наявності простроченої заборгованості по процентах банк в першу чергу зараховує кошти на рахунок сплати процентів (п. 2.10. договору), а також, що повернення кредиту, сплата процентів за його користування, штрафних санкцій та інших платежів за цим договором може здійснюватися третіми особами у відповідності до чинного законодавства (п. 2.12. договору).
Відповідно до п. 3.1., 3.3. кредитного договору виконання позичальником зобов`язань за цим договором забезпечується іпотекою нерухомого майна - чотирикімнатна квартира загальною площею 89,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а також всім належним позичальнику майном та коштами, на які може бути звернено стягнення в порядку, встановленому законодавством України.
Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором та кредитним договором № 17/КВ/Ф-06 від 09.02.2006 року між ТОВ «Український промисловий банк» та  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 09.02.2006 року було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. за № 54-Д (т. 1 а.с.9-12).
Відповідно до п. 1.2. вказаного іпотечного договору предметом іпотеки є нерухоме майно - чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 89,3 кв.м., житловою площею 56,6 кв.м., що належить на праві власності іпотекодавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 02.01.2003 року Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду згідно розпорядження міського голови від 29.12.2002 року № 799-р, зареєстроване в Івано-Франківському ОБТІ в реєстрову книгу за реєстровим № 4379/43. 
Згідно п. 2.1.4. іпотечного договору у випадку невиконання основного зобов`язання позичальниками іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до п. 4.1. іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку виконання основного зобов`язання за кредитними договорами воно не буде виконано належним чином, а саме: при повному або частковому неповерненні кредиту (чергового платежу за кредитом) та/або при несплаті або частковій несплаті процентів та/або при несплаті або частковій несплаті штрафних санкцій у встановлені кредитним договором строки.
Згідно п. 4.3. іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим п. 4.4. цього договору. 
Пунктом 4.4. іпотечного договору визначено способи задоволення іпотекодержателем своїх вимог, а саме: шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов`язання, при цьому іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки (п. 4.4.1.); шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу (п. 4.4.2).
Відповідно до п. 4.5. іпотечного договору у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду чи виконавчого напису нотаріуса реалізація предмету іпотеки здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.
30 червня 2010 року між АТ «Дельта Банк», ТОВ «Український промисловий банк» та Національним Банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань, згідно якого ТОВ «Український промисловий банк» відступило на користь АТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі за кредитним договором № 18/КВ/Ф-06 від 09 лютого 2006 року (а.с.14-19).
Згідно витягу з Додатку № 2 до Договору про передачу активів та кредитних зобов`язань фактичний розмір невиконаного грошового зобов`язання за кредитним договором № 18/КВ/Ф-06 від 09.02.2006 року у валюті кредиту станом на 01.06.2010 року становить 23 254,04 дол. США та кінцевий термін погашення кредиту – 08.02.2011 року.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор – прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту
Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ч. 2 зазначеної статті до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. 
Відповідно до абзацу другого вказаної частини статті у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Судом встановлено, що ОСОБА_1  належним чином не виконувала умови кредитного договору № 18/КВ/Ф-06 від 09 лютого 2006 року та згідно довідки АТ «Дельта Банк» від 16.06.2014 року її заборгованість по такому кредитному договору станом на 16.06.2014 року складає 34 815,29 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 408 342,86 грн., у тому числі тіло кредиту – 19 914 дол. США (з них прострочена заборгованість - 19 914 дол. США), що в еквіваленті складає 233 568,06 грн. (з них прострочена заборгованість - 233 568,06 грн.); відсотки – 14 901,29 дол. США (з них прострочена заборгованість - 10 057,78 дол. США), що в еквіваленті складає 174 774,80 грн. (з них прострочена заборгованість - 117 966,06 грн.) (т.1 а.с. 13).
Згідно ст. 546 ЦК України, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про заставу» та ст. 572 ЦК України застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Згідно ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Відповідно до ч.ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.
Згідно з ст. 589 ЦК України в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.
За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. У разі часткового виконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України «Про заставу» застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання. Статтею 28 цього Закону передбачено, що застава припиняється з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання.
Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч.1 ст. 598 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Отже, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що у зв`язку із неналежним виконанням позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № 18/КВ/Ф-06 від 09 лютого 2006 року у кредитора АТ «Дельта Банк» виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки.
При цьому, відповідачами подано заяви про застосування позовної давності до вимог позивача.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.
Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Судом першої інстанцій встановлено, що кінцевий строк дії кредитного договору сторони обумовили календарною датою - 08 лютого 2011 року, а згідно графіка погашення кредиту - до 10 лютого 2011 року, тому право звернення до суду з позовом про стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором виникло у позивача 11 лютого 2011 року.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 60 ЦПК України 2004 року, ст. 81 ЦПК України).
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що останні платежі за кредитом ОСОБА_1 здійснила 30.11.2012 року в розмірі 50 дол. США та 31.01.2013 року у розмірі 50 дол. США на погашення відсотків, однак представником відповідача у судовому засіданні факт погашення боргу за відсотками 30.11.2012 року та 31.01.2013 року заперечувався. При цьому, згідно ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер, а позивачем не долучено копій (роздруківок) розрахункових документів визначених цією статтею Закону. Також доказом погашення кредиту позичальником 30.11.2012 року та 31.01.2013 року могла бути виписка по рахунку, однак такої виписки матеріали справи не містять. А з урахуванням принципу змагальності сторін та положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд першої інстанції діійшов висновку, що сам по собі розрахунок не може бути доказом на підтвердження наявності заборгованості та її погашення у випадку його оспорення стороною по справі.
В апеляційній скарзі представник АТ «Дельта Банк» зазначив, що розрахунок заборгованості отримано сторонами та судом на стадії підготовчого провадження, а відповідачами не висловлено щодо нього заперечень чи сумнівів у достовірності інформації, яка міститься в ньому. При цьому вказав на помилковість висновку суду першої інстанції, що такий розрахунок не може бути належним доказом часткового погашення кредиту.
Колегія суддів з цього приводу зазначає наступне.
В розрахунку заборгованості (т.1 а.с. 221), який поданий представником позивача 24.09.2019 року, тобто на стадії підготовчого провадження, відображені суми платежів за відсотками за кредитом, які здійснювалися 30.11.2012 року та 31.01.2013 року, всього - 100,00 дол. США.
Даний розрахунок заборгованості підписаний начальником відділу супроводження активних операцій УСОФО ДСОКБ АТ «Дельта Банк» ОСОБА_4 та скріплений печаткою банку.
Дати та суми цих платежів також узгоджуються з випискою по рахунку № НОМЕР_1 , який був відкритий для обслуговування кредитного договору, що була надана апелянтом до суду апеляційної інстанції (т. 2 а.с. 9).
Відповідно до ст. 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є, зокрема, з`ясування заперечень проти позовних вимог, визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів. 
Згідно ст. 209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.
В силу положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України при доведенні обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх, зокрема, заперечень, обов`язок доказування та подання доказів покладається саме на таку сторону. 
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Тобто з метою додержання засад змагальності сторін принципу змагальності сторін суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість повинен роз`яснити у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а також сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Таким чином, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено належними доказами факту переривання позичальником строку позовної давності 30 листопада 2012 року та 31 січня 2013 року.
Враховуючи вимоги 264 ЦК України та те, що останній платіж за кредитним договором було здійснено 31.01.2013 року, позивачем не пропущено строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 18/КВ/Ф-06 від 09.02.2006 року.
При цьому, відповідачами не надано належних та допустимих доказів на спростування розміру заборгованості, визначеної банком.
Разом з тим, починаючи з 11.02.2011 року,  ОСОБА_1 була зобов`язана незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.
Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12.
Враховуючи, що позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитом, які нараховані за період з 01.03.2010 року по 01.06.2014 року, тобто в тому числі і поза межами строку кредитування, то така вимога щодо нарахування відсотків за період з 01.03.2011 року по 01.06.2014 року не підлягає до задоволення.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що з  ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом та відсотками за період з 01 березня 2010 року по 10 лютого 2011 року, що згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, за вказаний період становить 294 138,59 грн., з якої: заборгованість за кредитом у сумі 233 568,06 грн., як еквівалент в національній валюті за офіційним курсом НБУ 19 914 дол. США, та заборгованість за відсотками у сумі 60 570,53 грн., як еквівалент в національній валюті за офіційним курсом НБУ 5 164,24 дол. США. Також в рахунок погашення вказаної заборгованості необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки - чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 89,3 кв.м., житловою площею 56,6 кв.м., що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , шляхом продажу на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Враховуючи вищенаведене та положення ст. 376 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Івано-Франківського міського суду від 09 грудня 2019 року підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно частини 13 зазначеної статті якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи та переглядом справи у суді апеляційної інстанції, частково покладаються на відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, з відповідачів підлягає до стягнення на користь позивача частково судовий збір в сумі 2 632,05 грн. та 3 948,09 грн. витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 09 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  та ОСОБА_3  про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1  ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , жительки: АДРЕСА_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (код ЄДРПОУ 34047020, м. Київ, вул. Щорса, 36-Б) 294 138,59 (двісті дев`яносто чотири тисячі сто тридцять вісім грн. 59 коп.) грн. заборгованості за кредитним договором № 18/КВ/Ф-06 від 09.02.2006 року, з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 233 568,06 грн.; заборгованість по процентах за користування кредитом в розмірі 60 570,53 грн.
В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 18/КВ/Ф-06 від 09.02.2006 року, що складає 294 138,59 (двісті дев`яносто чотири тисячі сто тридцять вісім грн. 59 коп.) грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 89,3 кв.м., житловою площею 56,6 кв.м., що належить ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , жительки: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , жительки: АДРЕСА_2 ), шляхом продажу на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» по 877,35 грн. витрат по оплаті судового збору з кожної.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» по 1 316,03 грн. витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги з кожної.
Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча                                                                        Л.В. Ясеновенко
Судді:                                                                                О.В. Пнівчук
                                                                               О.О. Томин

Повний текст постанови складено 18 березня 2020 року.