Дата документу 05.05.2020 Справа № 320/1889/17-ц

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 320/1889/17 
Провадження №22-ц/807/1715/20 
Головуючий в 1-й інстанції – Мішенко Т.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 року                                                 місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.,	
секретар	Бабенко Т.І.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 лютого 2020 року, ухвалене у м. Мелітополь (повне судове рішення складено 20 лютого 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Мелітопольська міська рада Запорізької області, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області, про знесення самочинно забудованого нерухомого майна,- 

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати відповідачку ОСОБА_1  знести за власний рахунок самочинну прибудову «а 1-1» до житлового будинку АДРЕСА_1 , демонтувати та засипати зливну яму для септику, що розташована за адресою:  АДРЕСА_1 , закласти в стіні дверний отвір та заштукатурити ділянку стіни закладеного отвору з боку приміщення 1-1, закласти в стіні віконний отвір та заштукатурити ділянку стіни закладеного отвору з боку приміщення 1-4 житлового будинку  АДРЕСА_1 , судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач,  ОСОБА_2 , є власником 83/100 часток домоволодіння  АДРЕСА_2 .  ОСОБА_3  є власницею 17/100 частин вказаного домоволодіння. У їхній спільній власності знаходиться земельна ділянка кадастровий №2310700000:02:006:0491 площею 0,0849 га, на якій знаходиться вказане домоволодіння. Власниками сусіднього домоволодіння по  АДРЕСА_1  є ОСОБА_1 , якій належить 3/5 частин домоволодіння та ОСОБА_4 , якій належить 2/5 частин домоволодіння. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07.09.2011 по справі №2-688/2011 позов ОСОБА_2  до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_5 , Мелітопольської міської ради, ДП «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельним ресурсам»,  ОСОБА_3  про визнання недійсним рішення Мелітопольської міської ради №4/3 від 23.02.2007 задоволено у частині передачі у спільну сумісну власність відповідачів земельної ділянки площею 646,96кв.м., за адресою:  АДРЕСА_1 , визнання недійсним державних актів на право власності на земельну ділянку. Суд зобов`язав  ОСОБА_1  не чинити перешкод у користуванні будинком  АДРЕСА_2 шляхом забезпечення доступу до стін його будинку для можливості догляду за будівлею АДРЕСА_2  та здійснення його початкового та капітального ремонту до моменту поновлення межі за законом. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 08.02.2012 рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07.09.2011 залишено без змін. Відповідачка ОСОБА_1  самочинно прибудувала до свого будинку АДРЕСА_2 прибудову «а1-1» на відстані - 1,9м  від стіни їхнього з ОСОБА_3  будинку, а також самочинно влаштувала  зливну яму для септику на відстані 3.0 м. від стіни їхнього будинку. Самочинне будівництво грубо порушує право позивача часткової власності на 83/100 часток домоволодіння АДРЕСА_2 , оскільки здійснене у порушення вимог табл. 3.1 ДБН 360-92*, п.3.25* ДБН360-92**табл. 3.2а ДБН 360-92**. В силу явних порушень даних вимог при самочинному будівництві ОСОБА_1 вищевказаної прибудови та самочинне влаштування зливної ями для септику підлягає знесенню, а зливна яма для септику демонтажу та засипки за рахунок відповідачки.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 лютого 2020 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Мелітопольська міська рада Запорізької області, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області, про знесення самочинно забудованого нерухомого майна - задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 : знести за власний рахунок самочинну прибудову «а 1-1» до житлового будинку АДРЕСА_1 ; демонтувати та засипати зливну яму для септику, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; закласти в стіні дверний отвір та заштукатурити ділянку стіни закладеного отвору з боку приміщення 1-1; закласти в стіні віконний отвір та заштукатурити ділянку стіни закладеного отвору з боку приміщення 1-4 житлового будинку АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в загальному розмірі 23340 (двадцять три тисячі триста сорок) гривень 00 копійок з яких: 640,00грн. - витрати пов`язанні зі сплатою судового збору; 18200,00грн. – витрати за проведення експертизи; 4500,00грн. – витрати на правничу допомогу.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що підстави знесення самочинного будівництва передбачені ст. 376 ЦК України. В судовому засіданні позивачем не доведено, ані зазначених підстав, ані наявності обставин, які вказують на необхідність застосування такої крайньої міри втручання у право користування відповідача, як знесення об`єкту нерухомості. 

Відповідно до відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представник ОСОБА_3 – адвокат Цокало О.І. зазначають, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником 83/100 часток домоволодіння АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 є власницею 17/100 частин домоволодіння АДРЕСА_2 .

Дана обставина підтверджується копіями: свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.09.2015 інд.№43507324; витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності інд.№43508219 від 09.09.2015; технічного паспорту КП «ММБТІ» від 20.05.2015; рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07.09.2011. (Т.1 а.с.7,8,9-14, 21-24).

У спільній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знаходиться земельна ділянка кадастровий №2310700000:02:006:0491 площею 0,0849 га, на якій знаходиться вказане домоволодіння, що підтверджується копіями витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень інд.№26707149 від 12.09.2014, свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.09.2014, витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (Т.1 а.с.15,16,17-19).

Власниками сусіднього домоволодіння по АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 , якій належить 3/5 частин домоволодіння, та ОСОБА_4 , якій належить 2/5 частин домоволодіння, що підтверджується копією технічного паспорту на житловий будинок від 04.12.2010 (Т.1 а.с.33-36).

Відповідачка ОСОБА_1 самочинно прибудувала до свого будинку АДРЕСА_2 прибудову «а1 -1» на відстані - 2,65 м. від будинку ОСОБА_2 .

Документами дослідженими у судовому засіданні встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 при самочинному будівництві зазначеної прибудови порушила протипожежні розриви між житловими будинками, чим порушила норми ДБН-360-92*. Дані обставини підтверджуються письмовою відповіддю головного архітектора за № Л-1220 від 03.10.08, дослідженою у судовому засіданні (встановлено що згідно таблиці 3.1 ДБЕ 360-92** мінімальні протипожежні розриви між житловими будинками та господарськими будівлями мають бути не менш 6 метрів.) Це також підтверджуються письмовою відповіддю начальника Мелітопольського міськрайонного управління ГУ ДСНС України у Запорізькій області за № 1/2/1493 від 20.08.2019 року, дослідженою у судовому засіданні, з якої вбачається, що між спірними домами мається протипожежна відстань біля 2 метрів (експертизою встановлено що фактично відстань складає 2,65 м), у той час як відповідно до ДБН 360-92**, п.3.25 та додатку 3.1 протипожежні розриви між будинками при 3-му ступені вогнестійкості повинні бути не менш, ніж 8 метрів. (Т.2 а.с. 244, Т.1 а.с. 32).

Зазначені обставини свідчать про те, що дійсна відстань між прибудовою «а 1-1» та житловим будинком АДРЕСА_2 , тобто будинком належним, ОСОБА_2 складає 2,65 м. (висновок експерта а.с.18), що не відповідає вище встановленим протипожежним нормам.

Досліджені докази свідчать про те, що самочинно збудований об`єкт, тобто прибудова «а 1-1» порушує пожежну безпеку житлового будинку ОСОБА_2 .

Також у судовому засіданні встановлено, що відповідачка влаштувала зливну яму для септику(каналізаційний сток) хоча і на своїй земельній ділянці, але з порушенням норм ДБН, що також порушує права позивача, оскільки неприємні запахи каналізації розповсюджуються, як у дворі так і належному йому житловому будинку, він не має можливості провітрювати приміщення свого житлового будинку.

Крім того, відповідачка без відповідного дозволу самочинно влаштувала у несучій стіні приміщень 1-1 та 1-4 житлового будинку АДРЕСА_1 по АДРЕСА_2 віконний отвір та дверний отвір, що також порушують право власності ОСОБА_2 , оскільки постійно створює пожежну небезпеку для нього.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що самочинний об`єкт відповідача порушує права інших осіб, а саме позивача у справі, а тому вказане майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво за його рахунок. 

З висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Разом з тим, відповідно до статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

При цьому, за положеннями частини четвертої цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

З урахуванням змісту вище наведеної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Відповідно до вимог частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позивачем не надано жодного доказу про те, що відповідач проживаючи в іншому будинку порушує його права щодо користування та володіння належним йому будинком, і що ті порушення будівельних норм на які позивач посилається порушують саме його права та є спів мірними з тим способом захисту який він обрав.

Навпаки колегія суддів вбачає, що рішення суду ґрунтується на припущенні можливих порушень прав позивача в тому числі пожежної безпеки і які в свою чергу є неспівмірними з застосованим судом способом захисту прав позивача. При цьому суд першої інстанції не надав належної оцінки порушенню в такому випадку прав відповідача, чи можливо йому технічно облаштувати в зливну яму для септику в іншому місці і чи можливо користуватись будинком без зливної ями та заклавши зазначені судом вікна та двері, і чи не залишиться в будинку відповідача кімнат без вікон, що в свою чергу теж заборонено будівельними нормами. 

Таким чином, встановлені висновками експертиз обставини щодо здійснення відповідачем будівництва з порушенням вимог законодавства, не є підставою для задоволення вимог позивача про знесення такого будівництва, оскільки цьому крайньому заходу передує виконання пункту першого частини сьомої статті 376 ЦК України.

Європейський суд з прав людини у справі "Іванова і Черкезов проти Болгарії" (№ 46577/15) від 21 квітня 2016 року, підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). 

У зв`язку з викладеним, апеляційна скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі – Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 лютого 2020 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Мелітопольська міська рада Запорізької області, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області, про знесення самочинно забудованого нерухомого майна - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повна постанова складена 07 травня 2020 року.

Судді:                                                                С. В. Кухар

                                                                       О. В. Крилова

О. З. Поляков