ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«22» травня 2020 року
м. Харків
справа № 646/4170/17-ц
провадження № 22ц/818/2592/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Хорошевського О.М., Яцини В.Б., 
учасники справи: 
позивач – Григоренко О.В., 
відповідачі – Державна казначейська служба України, Управління Державної казначейської служби України у Основ`янському районі м. Харкова
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2019 року в складі судді Єжова В.А.
в с т а н о в и в:
У червні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України у Основ`янському районі м. Харкова про відшкодування моральної шкоди, стягнення витрат на інфляційне збільшення, 3% річних, пені.

Позовна заява мотивована тим, що у серпні 2013 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до прокуратури Харківської області, прокуратури Шевченківського району Харківської області, Шевченківського РВ УМВС України в Харківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури, однак рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 грудня 2013 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 08 квітня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково, стягнуто з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди по 15 000,00 грн та 1000,00 грн на відшкодування витрат на правову допомогу кожному, у задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03 вересня 2014 року, рішення Апеляційного суду Харківської області від 08 квітня 2014 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, стягнення витрат на правову допомогу скасовано та в цій частині справа передана на новий апеляційний розгляд, в іншій частині рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року, рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог; стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди по 93 800,00 грн кожному; у задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24 червня 2015 року касаційні скарги Державної казначейської служби України відхилено, рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року залишено без змін.

Вказав, що судовою практикою та роз`ясненнями вищих національних судів визначено, що у випадку, якщо рішенням суду стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти і такий обов`язок є, по суті, грошовим, а рішення боржником не виконується, строк прострочення виконання рішення суду обраховується з дати набрання цим рішенням суду законної сили.

Зазначив, що хоча остаточним рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили 30 жовтня 2014 року, суд і визначив виплатити йому відшкодування, це не покращило ситуацію, оскільки провадження з виконання рішення суду тривало ще один рік, оскільки судове рішення фактично виконано 06 листопада 2015 року.

Вважав, що за період з 30 жовтня 2014 року по 06 листопада 2015 року сума за основним зобов`язанням з урахуванням індексу інфляції за 372 дні загалом становить 136 251,70 грн, з яких сума основного зобов`язання – 93 800,00 грн, три відсотка річних за прострочення виконання грошового зобов`язання становить 2868,00 грн, а також 45 265,57 грн – подвійна облікова ставка НБУ за весь час прострочення невиконання зобов`язання як відшкодування шкоди, завданої несвоєчасним виконанням рішенням суду (пеня).

Просив стягнути солідарно з Державної казначейської служби України та Управління Державної казначейської служби України у Червонозаводському районі м. Харкова шляхом безспірного списання на користь ОСОБА_1 42 451,70 грн – інфляційне збільшення боргу за прострочення виконання основного зобов`язання, 2868,00 грн – 3% річних від простроченої суми, 45 265,57 грн - подвійна облікова ставка НБУ за весь час прострочення невиконання зобов`язання як відшкодування шкоди, завданої несвоєчасним виконанням рішенням суду (пеня); стягнути солідарно з Державної казначейської служби України та Управління Державної казначейської служби України у Червонозаводському районі м. Харкова за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на його користь сплачений судовий збір в розмірі 905,85 грн.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2017 року замінено у справі неналежного відповідача Управління Державної казначейської служби України у Червонозаводському районі м. Харкова на правонаступника - Управління Державної казначейської служби України в Основ`янському районі м. Харкова.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено частково, стягнуто солідарно з Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України у Основ`янському районі м. Харкова шляхом списання на користь ОСОБА_1 42 451,70 грн – інфляційне збільшення боргу за прострочення виконання основного зобов`язання, 2868,00 грн – 3% річних від простроченої суми; у задоволенні іншої частини позовних вимог -відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга Державною казначейською службою України мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, зазначила, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що необхідності зазначення у позовних вимогах (рішенні) таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, ЦПК України не встановлено, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення; що Управління не має відповідних бюджетних призначень за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду та взагалі не вступало у правовідносини з позивачем, отже суд помилково солідарно стягнув кошти з Управління; що 17 січня 2015 року до Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області надійшла заява ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 93 800,00 грн, разом з виконавчим листом, в той же час ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28 січня 2015 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року до закінчення касаційного провадження у справі, тому казначейство відповідно до пункту 13 Порядку зупинило безспірне списання коштів до закінчення касаційного провадження у справі; що 27 липня 2015 року до Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області надійшла ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24 червня 2015 року, яку 12 серпня 2015 року направлено до Казначейства, а 27 жовтня 2015 року Казначейством виконано рішення суду в порядку черговості як це передбачено Порядком менш ніж за 3 місяця, враховуючи строк зупинення виконання рішення; що спори, що виникають під час виконання органами Казначейства рішень суду про стягнення коштів з державного органу, мають розглядатись в порядку адміністративного судочинства; що рішення суду не є грошовим зобов`язанням, а тому за його, нібито, тривале невиконання не можуть нараховуватись індекс інфляції, 3% річних та облікова ставка НБУ у відповідності до статті 625 ЦК України.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Державної казначейської служби України необхідно задовольнити частково, рішення суду – змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в разі порушення грошового зобов`язання до боржника застосовуються положення статті 625 ЦК України та сума інфляційних втрат та три проценти річних від простроченої суми підлягає стягненню солідарно з Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України у Основ`янському районі м. Харкова.

Проте, з таким висновком суду повністю погодитися не можна, виходячи з наступного. 

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року по справі № 646/7344/13-ц за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до прокуратури Харківської області, прокуратури Шевченківського району Харківської області, Шевченківського РВ УМВС України в Харківській області, Головного управління МВС України в Харківській області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури, апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 грудня 2013 року в частині відмови у стягненні відшкодування моральної шкоди скасовано, позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди – задоволено частково; стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди по 93 800,00 грн кожному; у стягненні на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 витрат на правову допомогу у цивільній справі відмовлено (а. с. 9-11).

Ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року касаційні скарги Державної казначейської служби України відхилено, рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року залишено без змін (а. с.12-14).

Із відповіді Державної казначейської служби України від 28 жовтня 2015 року № 5-13/3079-27340 вбачається, що Державна казначейська служба України розглянула скарги, надіслані листом народного депутата України та повідомляє, що Казначейством 27 жовтня 2015 року здійснено перерахування коштів на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відповідно до виконавчих листів, виданих Червонозаводським районним судом м. Харкова по справі № 646/7344/13-ц (а. с.15).

Матеріали справи містять копію заяви на видачу готівки № 25203420 від 06 листопада 2015 року, з якої вбачається, що отримувач ОСОБА_4 , загальна сума 92 870,00 грн, інформація по вкладу дата 06 листопада 2015 року, попередні нарахування 93 800,00 грн (27/10/2015) (а .с.16).

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). 

Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зобов`язання виникають і із завдання шкоди.

Оскільки відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, то у даному випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, оскільки одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену грошову суму стягувачу.

У разі виникнення спору щодо відшкодування шкоди та вирішення його у судовому порядку, визначення конкретного розміру шкоди, тобто грошового зобов`язання здійснюється судом у порядку, передбаченому, у разі, якщо позивачем є фізична особа, ЦПК України.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 

Стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. 

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). 

Також, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

У рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню.

Встановивши, що рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року належним чином не виконано, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України для стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних. Однак, не звернув увагу на те, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року стягнуто суму відшкодування моральної шкоди лише з Державної казначейської служби України і зупинення виконання цього рішення здійснено також Державною казначейською службою України, тому стягнення повинно відбуватися лише з Державної казначейської служби України.

Також, колегія суддів звертає увагу на період стягнення, оскільки як вбачається з матеріалів справи фактично рішення суду було виконано 27 жовтня 2015 року, а не 06 листопада 2015 року, як зазначає позивач. Тому, інфляційні втрати і три процента річних підлягають стягненню з дня набрання законної сили рішенням до фактичного виконання рішення суду, тобто з 30 жовтня 2014 року до 27 жовтня 2015 року. Розмір інфляційних втрат за цей період становить 43 523,20 грн (1,019х1,03х1,031х1,053х1,108х1,14х1,022х1,004х0,99х0,992х1,023х0,987=1,644х93800). Однак, як вбачається з позовних вимог ОСОБА_1 , він просив стягнути їх в розмірі 42 451,70 грн, тому саме ця сума і підлягає стягненню. Проте, розмір трьох процентів річних за вказаний період підлягає зменшенню з 2868,00 грн до 2790,87 грн (93800х3х362/365/100). 

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 45 265,57 грн - подвійна облікова ставка НБУ за весь час прострочення невиконання зобов`язання як відшкодування шкоди, завданої несвоєчасним виконанням рішенням суду (пеня), суд першої інстанції, правильно зазначив, що позивачем ці вимоги не доведені, належних та допустимих доказів завдання йому шкоди не надано, а збитки від знецінення коштів йому компенсовано шляхом застосування статті 625 ЦК України.

Посилання Державної казначейської служби України на те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28 січня 2015 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року до закінчення касаційного провадження у справі, тому казначейство відповідно до пункту 13 Порядку зупинило безспірне списання коштів до закінчення касаційного провадження у справі; що 27 липня 2015 року до Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області надійшла ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24 червня 2015 року, яку 12 серпня 2015 року направлено до Казначейства, а 27 жовтня 2015 року Казначейством виконано рішення суду в порядку черговості як це передбачено Порядком менш ніж за 3 місяця, враховуючи строк зупинення виконання рішення, є безпідставними, виходячи з наступного.

Колегія суддів зазначає, що зупинення виконання рішення не впливає на реалізацію особою права на захист майнового інтересу, оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

При цьому необхідно врахувати, що відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, провадження у цивільних справах здійснювалося відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з вимогами частини третьої статті 208 ЦПК України у редакції чинній на час виникнення правовідносин, судовий розгляд закінчувався ухваленням рішення суду, а у випадках, передбачених статтями 389-6 та 389-11 цього Кодексу - постановленням ухвали.

У частині першій статті 223 ЦПК України передбачалося, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦПК України рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Матеріали справи свідчать про те, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь, зокрема, ОСОБА_1 93 800,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Того ж дня рішення набрало законної сили, і з того часу зобов`язання держави відшкодувати шкоду стало конкретизоване і визначене та з указаного часу воно мало бути виконане.

Твердження Державної казначейської служби України щодо того, що спори, що виникають під час виконання органами Казначейства рішень суду про стягнення коштів з державного органу, мають розглядатись в порядку адміністративного судочинства, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Однією з визначальних особливостей адміністративного судочинства також є те, що позивачем в адміністративній справі може бути як фізична, так і юридична особа, яка вважає порушеними свої права, свободи чи інтереси, а відповідачем, за загальним правилом, - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові або службові особи (частини друга та третя статті 50 КАС України, в редакції від 03 жовтня 2017 року, чинній на час із зверненням до суду з позовом).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема, пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належить вирішення спорів фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Однак, спір у цій справі не можна вважати публічно-правовим, оскільки він не пов`язаний із захистом прав громадянина від порушень з боку суб`єкта владних повноважень. 
Спір у цій справі виник внаслідок несвоєчасної сплати відповідачем стягнутих на підставі рішення суду грошових коштів на відшкодування моральної шкоди.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

З викладеного можна зробити висновок, що правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, регулюються нормами ЦК України, що передбачають як відповідальність за порушення грошового зобов`язання (частина друга статті 625 цього Кодексу), так і підстави відповідальності за завдану моральну шкоду (стаття 1167 ЦК України).

Спір про застосування статті 625 ЦК України за порушення грошового зобов`язання, підтвердженого чинним судовим рішенням, навіть якщо учасником цього зобов`язання є суб`єкт владних повноважень, розглядається залежно від суб`єктного складу у порядку цивільного чи господарського судочинства.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) у подібних правовідносинах.
Спір у справі, що розглядається, не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки за вказаних обставин цей спір має приватноправовий характер і підлягає судовому розгляду в межах цивільної юрисдикції.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

З огляду на наведене, судова колегія вважає, що рішення суду підлягає зміні з виключенням солідарного стягнення суми відшкодування моральної шкоди з Управління Державної казначейської служби України у Основ`янському районі м. Харкова та зменшенням суми трьох процентів річних з 2868,00 грн до 2790,87 грн.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 10 статті 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За подачу позову ОСОБА_1 сплатив судовий збір в розмірі 905,86 грн, позов задоволено частково на 49,94 %, тому судовий збір за подачу позовної заяви становить 452,39 грн, який підлягає стягненню з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 .

Апеляційну скаргу задоволено на 0,17%, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги становить 2,31 грн, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Державної казначейської служби України.

Враховуючи частину 10 статті 141 ЦПК України судовий збір в розмірі 450,08 грн (452,39 - 2,31) підлягає стягненню з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України – задовольнити частково.
Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2019 року – змінити та викласти абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: 
Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 42 451,70 грн – інфляційне збільшення боргу за прострочення виконання основного зобов`язання, 2790,87 грн – 3% річних від простроченої суми.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1  450,08 грн судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                        І.В. Бурлака

Судді                                                                О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 22 травня 2020 року.