ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/615/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №703/889/18 Категорія: 304090000 	Опалинська О. П. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       26 березня 2020 року : м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Бондаренка С.І., Храпка В.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" на заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 жовтня 2019 року у справі за позовом акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" (далі - АТ "КБ "ПриватБанк", банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості -

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до відповідачки про стягнення заборгованості, яка виникла у зв`язку з порушенням останньою умов кредитного договору № б/н від 09.11.2016.
В обґрунтування позовних вимог вказано, що 01 червня 2006 року ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 6000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Своїм підписом відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір про надання банківських послуг.
При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України. 
Зміну кредитного ліміту за рішенням банку, а також пряму та безумовну згоду позичальника прийняти будь-який розмір кредитного ліміту позивач обґрунтовував положеннями договору, що викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг. 
Банк нараховував відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», що діяли на дату нарахування та викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/ з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 5.5 Правил користування платіжною карткою.
Відповідальність позичальника у разі прострочення зобов`язання (нарахування процентів в подвійному розмірі, порядок нарахування пені та штрафу) позивач також обґрунтовував умовами договору, що викладені на банківському сайті.
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав позичальниці кредит у розмірі, встановленому договором. 
Відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала, кредитні кошти повернула не повністю, у зв`язку з чим виникла заборгованість.
На підставі викладеного,  ОСОБА_1 станом на 28.02.2018 має заборгованість в розмірі 118289,69 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом - 5 655,62 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 102625,04 грн., заборгованість по пені та комісії - 3900,00 грн., також штрафи: фіксована частина - 500,00 грн., процентна складова - 5609,03 грн.
У позові банк просив стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 118 289  гривень 69 копійок та понесені судові витрати.
Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 жовтня 2019 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 5655,62 грн., судові витрати 377,04 грн.
В решті позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд керувався правовою позицією Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справа №342/180/17) та виходив з того, що позивач не надав підтверджень про конкретні запропоновані позичальниці умови та правила банківських послуг. А відтак суд дійшов висновку про відсутність підстав для того, щоб вважати Умови та Правила надання банківських послуг частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Суд погодився з позивачем, що між сторонами укладено договір про отримання лише суми тіла кредиту, адже в матеріалах справи відсутні докази того, що інші умови договору в двосторонньому порядку підписані.
Рішення оскаржено банком в апеляційному порядку.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача з рішенням суду в частині відмовлених вимог щодо стягнення решти сум. Апелянт зазначає, що у підписаній відповідачкою заяві сторонами узгоджено розмір процентів (3% на місяць - базова ставка), який в подальшому банк змінював із завчасним попередженням позичальниці про зміну розміру відсотків за кредитом. Також апелянт вважає безпідставною відмову суду у стягненні пені та штрафів. 
Відповідачка не заперечувала проти вимог банку та не надала відповідні докази на спростування доводів банку про наявність у неї порушеного грошового зобов`язання перед банком. Конклюдентними діями позичальниця підтвердила свою згоду з запропонованими банком умовами, що свідчить про укладення договору приєднання.
Також банк звертає увагу на законодавчу заборону видавати безпроцентні кредити банківськими установами. Встановивши, що банк надав клієнту кредит, суд безпідставно відмовив у стягненні відсотків за користування цим кредитом. 
Посилаючись на такі аргументи, апелянт просить оскаржуване рішення в частині відмовлених позовних вимог скасувати, ухвалити нове рішення про повне задоволення позовних вимог банку. Судові витрати просить стягнути з відповідачки.
На апеляційну скаргу відзив не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.
Зі змісту апеляційної скарги та її прохальної частини вбачається, що рішення в частині стягнення тіла кредиту не оскаржується, тому не переглядається апеляційним судом відповідно до ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Судом встановлено, що ОСОБА_1  01.06.2006 підписала заяву. В заяві зазначено суму кредитного ліміту в розмірі 4000,00 грн., а також вказано базову процентну ставку - 3% на місяць із розрахунку 360 днів на рік (а.с. 9). 
При цьому в заяві відсутні будь-які відмітки про інший розмір відсотків. Також в заяві не врегульовано порядок нарахування пені та штрафів.
Таким чином, висновок суду про те, що сторонами не узгоджено процентну ставку, не відповідає відомостям, що містяться у підписаній позичальником заяві.
Із розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 28.02.2018 розмір заборгованості становила 118289,69 грн.
У вказану суму банком включено заборгованість за кредитом - 5655,62 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 102625,04 грн., заборгованість по пені та комісії - 3900 грн., також штрафи: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 5609,03 грн.
При цьому, заборгованість за відсотками нарахована, виходячи із процентної ставки, яка після 01.04.2015 перевищувала 36%, тобто такий розмір, який сторонами було узгоджено в письмовому вигляді.
Наявність підстав для стягнення складових повної вартості кредиту, зокрема заборгованості за підвищеними відсотками (в розмірі більше 36%), пенею та штрафами, банк обґрунтовує умовами публічного договору, до яких приєдналась відповідачка, зокрема, тими, що викладені в «Умовах та правилах надання банківських послу» та «Тарифах Банку».
Доводи апеляційної скарги про правомірність своїх дій щодо підвищення розміру процентної ставки до 43,20% річних, які банк обґрунтовує посиланням на Умови та Правила надання банківських послуг, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.
Умови та Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.
Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.
Тому відсутні підстави вважати, що, при укладенні договору з ОСОБА_1 , ПАТ КБ «ПриватБанк» було дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, зокрема, щодо порядку нарахування процентів за кредитним договором.
Посилання банку на те, що відповідачка частково погашала кредит, активно користувалась наданими коштами, не можуть бути підтвердженням наявності підстав для стягнення відсотків за користування кредитними коштами в розмірі, що перевищує 36% на рік. 
До того ж, в розрахунку заборгованості банк нарахував відсотки за підвищеними ставками лише з 01.04.2015 в розмірі 43,20%. З наданого розрахунку вбачається, що після 01.04.2015 тіло кредиту не змінювалось, відповідачка кредитними коштами не користувалась, жодних операцій не проводила.
Отже, дії банку щодо підвищення з 01 квітня 2015 року процентної ставки до 43,20% річних є неправомірними, оскільки це виходить за межі узгодженого сторонами договору розміру процентів за користування грошовими коштами.
Тому, виходячи з того, що банк погодив із позичальником відсоткову ставку в розмірі 36% на рік, колегія суддів вважає за доцільне перерахувати нараховані банком відсотки з 01.04.2015 по 28.02.2018 саме за ставкою 36%.
Так, відповідно до наданого банком розрахунку, кількість днів прострочення сплати заборгованості за кредитним договором за період з 01 квітня 2015 року по 28 лютого 2018 року становить 1065 днів.
Заборгованість за тілом кредиту станом на 01 квітня 2015 року (день підвищення відсоткової ставки) складала 5404,27 грн.
Отже розмір заборгованості за процентами за вказаний період складає 5755,55 грн., виходячи з такого розрахунку: 5404,27 грн. х 36% : 360 х 1065 днів = 5755,55 грн.
Таким чином, за період з 01 червня 2006 року по 28 лютого 2018 року загальна заборгованість за процентами за користування кредитом становить 9730,77 грн. = 5755,55 грн. + 3975,22 грн., де 3 975,22 грн - сума процентів, нарахованих банком за період з 01.06.2006 по 31.03.2015 (до неправомірного підвищення процентної ставки).
Такі висновки апеляційного суду зроблені з урахуванням позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 18 вересня 2019 року у справі №242/2543/16. 
Вимога про стягнення з відповідачки пені, комісії та штрафів не може бути задоволена, з тих підстав, що такі умови не були узгоджені з нею при підписанні заяви.
Таким чином, за наслідком апеляційного перегляду колегія суддів встановила, що між сторонами була узгоджена відсоткова ставка за користування кредитними коштами в розмірі 36% на рік. На вказане суд першої інстанції не звернув уваги, що призвело до ухвалення незаконного рішення в частині відмови у стягненні процентів. Тому, в цій частині рішення слід скасувати з ухваленням нового про стягнення процентів за користування кредитом в розмірі 9730,77 грн. 
В решті рішення суду першої інстанції є цілком правомірним і скасуванню або зміні не підлягає.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позов фактично задоволено на суму 15386,39 грн. = 9730,77 грн. + 5655,62 грн., тобто на 13,01 % від заявленої ціни (118289,69 грн.).
Підтверджені понесені позивачем судові витрати складаються із судового збору за звернення з позовом (1774,35 грн.) та з апеляційною скаргою (2 661,53 грн.), всього на суму 4435,88 грн. 
Тому з відповідачки слід стягнути судові витрати на користь позивача в сумі 4435,88 х 13,01% = 577,11 грн. 
Керуючись ст.ст. 35, 141, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 жовтня 2019 року скасувати в частині відмови у стягненні відсотків за користування кредитом та в частині розподілу судових витрат.
В цій частині ухвалити нове рішення.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" заборгованість за відсотками за користування кредитом в розмірі 9730,77 грн.
В решті рішення залишити без змін.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" судові витрати в розмірі 577,11 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді