ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
21 квітня 2020 року           справа №200/11848/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

           Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Блохіна А.А., суддів: Арабей Т.Г., Гаврищук Т.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року у справі №  200/11848/19-а  (головуючий І інстанції Аляб`єв І.Г., складене в повному обсязі 05 листопада 2019 року в м. Слов`янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у місті Краматорську Донецької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

04 жовтня 2019 року позивач, ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до Пенсійного фонду України у місті Краматорську Донецької області, у якій просила суд: - визнати протиправними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії з 01 червня 2018 року; - зобов`язати відповідача відновити виплату пенсії з 1 червня 2018 року, з нарахуванням та виплатою компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати; - звернути до негайного виконання рішення суду у межах суми стягнення пенсійних виплат за один місяць; - зобов`язати відповідача подати до суду звіт про виконання судового рішення у місячний строк з дати набрання цим рішенням законної сили.
Позовні вимоги вмотивовані тим, що відповідач протиправно не виплатив пенсію позивачу, як внутрішньо переміщеній особі. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року у справі №  200/11848/19-а позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України у місті Краматорську Донецької області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за період з липня 2014 року по травень 2018 року. Зобов`язано управління Пенсійного фонду України у місті Краматорську Донецької області виплатити пенсію ОСОБА_1 за період з липня 2014 року по травень 2018 року з урахуванням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення підлягає негайному виконанню в межах присудження суми пенсії за один місяць.
Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови судом першої інстанції зобов`язати відповідача поновити виплату пенсії позивачу з 01 червня 2018 року та в частині  виплати заборгованості по пенсії за весь період починаючи з 01 червня 2018 року по час прийняття рішення судом.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Колегія суддів, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України та зареєстрована за адресом: АДРЕСА_1 .
Позивач є пенсіонером за віком, перебуває на обліку в -УПФУ м. Краматорська. 
Відповідно до довідки від 20 лютого 2015 року № 1426/35597 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи фактичним місцем проживанням позивача є АДРЕСА_2 .
Судом апеляційної інстанції встановлено, що пенсію позивачу в період з липня 2014 року по травень 2018 року нараховано та сплачено, з червня 2018 року виплату пенсії позивачу припинено. Цей факт підтверджується витягом з підсистеми Призначення та виплати пенсії ІКІС ПФУ- УПФУ в м. Краматорськ від 11 жовтня 2019 року про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії.
Рішення з припинення виплати пенсії позивачеві з зазначеної дати суду не надано. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією та Законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Статтею 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Відповідно до статті 47 Закону № 1058 пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.
Статтею 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
3) у разі смерті пенсіонера;
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави зробити висновок про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених статтею 49 Закону №1058.
Доказів прийняття такого рішення та доведення його до позивача сторонами суду не надано.
За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що рішення про припинення виплати пенсії відповідно до статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" Відповідачем не приймалось.
Як встановлено судом, відповідно до довідки про розмір призначеної і фактично виплаченої пенсії, пенсійні виплати позивачу припинені за період з червня 2018 року. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що за вказаний період, пенсійний орган безпідставно не виплатив позивачу пенсію.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо. Очевидно, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у статті  9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.
Статтею 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" визначено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.
Відповідно до частини першої Розділу 1 Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" в абзаці дев`ятому статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" слова "довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи" виключено.
Пунктом 4 частини 2 розділу І Закону України від 24 грудня 2015 року "Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" доповнена частина 1 статті 4 Закону України від 20 жовтня 2014 року "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", яка наголошує, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Статтею 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" визначено, що підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.
З наведеного вбачається, що з часу набрання чинності вказаним Законом, а саме з 13 січня 2016 року, проставляння територіальними підрозділами Державної міграційної служби України відмітки про реєстрацію місця проживання осіб, зазначених у довідці, не передбачено законом, оскільки саме Міністерство соціальної політики визначено відповідальним за забезпечення формування та ведення Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб. На структурні підрозділи з питань соціального захисту населення покладено завдання щодо вирішення питання стосовно видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, реєстрації та постановки її на облік в Єдиній інформаційній базі.
За приписами пункту 71 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України            № 509 від 01 жовтня 2014 року, у разі наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.
Рішення про скасування дії довідки відповідно до статті 12 Закону приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці.
В матеріалах справи відсутні докази про скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи позивача від 20 лютого 2015 року № 1426/35597 органом, який її видав.
Верховний суд України 6 жовтня 2015 року ухвалив постанову по справі                         № 608/1189/14-а, де зазначив, що держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право (право на отримання пенсії) незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія. Таке рішення суд ухвалив у справі за переглядом судових рішень стосовно спору про припинення виплат особі, яка постійно проживає за кордоном. Між тим, важливим залишається загальний принцип, висвітлений в цьому рішенні, який пов`язаний із статтею 1 Першого протоколу до   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та проголошує непохитність права людини щодо володіння своєю власністю. Цей принцип безпосередньо висвітлений у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, де поважний суд встановив порушення Конвенції у разі залежності на отримання пенсії від місця проживання особи.
Слід зазначити про необґрунтованість посилання відповідача на Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року за №365, з огляду на наступне.
08 червня 2016 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", пунктом 1 якої затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 № 335 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", а саме, пункт 15 доповнено реченням такого змісту: "Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України".
Суд зазначає, що безпідставним є посилання відповідача на відсутність встановленого Кабінетом Міністрів України механізму виплати нарахованих сум пенсій, оскільки порядок та умови отримання пенсійних виплат регулюються виключно Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а відсутність встановленого Кабінетом Міністрів України механізму виплати нарахованих сум пенсій не звільняє державу в особі уповноваженого органу Пенсійного фонду України від обов`язку здійснити таку виплату та не може позбавляти права особи на отримання належних їй сум пенсій.
Крім того, слід зазначити, що положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення.
Статтею 14 Конвенції визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.
Відповідно до положень Конституції  України, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я,  честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності  держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (ч.2 ст.46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. 
Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
В цьому випадку наявність або відсутність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього, на відміну від інших громадян України, певні перешкоди в отриманні страхових виплат, та потребує від людини здійснення додаткових дій, не передбачених Законами.
Стаття 2 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених  Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Згідно статті 3 зазначеного Закону місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.
Відповідно до статті 29 Цивільного Кодексу України, місце проживання фізичної особи - це житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частина 6 статті 29 ЦК України дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання.
Отже, виходячи із зазначених норм законодавства, правової та соціальної природи спірних виплат, право громадянина на призначення йому страхових виплат не можна пов`язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання), а держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначені страхові виплати.
Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.
Як свідчить аналіз практики Європейського суду, у контексті Європейської конвенції, до майна належать, крім рухомих і нерухомих речей, також і право на пенсію (справа „Мюллер проти Австрії").
У рішенні від 8 липня 2004 року Ілашку та інші проти Молдови та Росії ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем Молдавської Республіки Придністров`я (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.
Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суд при розгляді цієї справи враховує практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення в справах Пічкур проти України, Ілашку та інші проти Молдови та Росії як джерело права відповідно до статті 17 Закону України  «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначені страхові виплати.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії слід зазначити наступне.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати", підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Стаття 2 цього ж Закону встановлює, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Згідно з частиною другою статті 46 Закон № 1058-IV, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Отже, підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходів один і більше календарних місяців; 4) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги і 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).
З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати", Кабінетом Міністрів України 21 лютого 2001 року було прийнято постанову № 159, якою затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.
Відповідно до пункту 1 вказаного Порядку, його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Пунктом 2 Порядку передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року.
Згідно абзацу 1 пункту 4 Порядку, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. 
Судами встановлено, що за період з 1 червня 2018 року позивачу не було погашено заборгованість по пенсійним виплатам, тому вимога про виплату компенсації за несвоєчасну виплату доходу підлягає задоволенню саме з 1 червня 2018 року.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме шляхом визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії за період з липня 2014 року по травень 2018 року; зобов`язання відповідача відновити та виплатити заборгованість по пенсії за період з липня 2014 року по травень 2018 року з урахуванням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії.
         З вказаним висновком суду першої інстанції не погоджується колегія суддів, в частині періоду за який слід відновити виплату пенсії та сплатити заборгованість, з огляду на наступне.
        Відповідно до витягу з підсистеми Призначення та виплати пенсії ІКІС ПФУ- УПФУ в м. Краматорськ від 11 жовтня 2019 року про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії, пенсію позивачу в період з липня 2014 року по травень 2018 року (включно) нараховані та виплачені, з червня 2018 року виплату пенсії позивачу припинено.
          Відповідно до частини 4 статті 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід змінити. Абзац другий резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції «Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України у місті Краматорську Донецької області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01 червня 2018 року». Доповнити резолютивну частину рішення абзацом наступного змісту «Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України у місті Краматорську Донецької області відновити виплату пенсії ОСОБА_1 починаючи з 01 червня 2018 року». Абзац третій резолютивної частини рішення вважати абзацом четвертим, та викласти його в наступній редакції «Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України у місті Краматорську Донецької області сплатити заборгованість по пенсії ОСОБА_1 починаючи з 01 червня 2018 року, з урахуванням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії.
          Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                 ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року у справі №  200/11848/19-а  - задовольнити частково.
Змінити рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року у справі №  200/11848/19-а.
Абзац другий резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції «Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України у місті Краматорську Донецької області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01 червня 2018 року».                                                                                 Доповнити резолютивну частину рішення абзацом наступного змісту «Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України у місті Краматорську Донецької області відновити виплату пенсії ОСОБА_1 починаючи з 01 червня 2018 року».                     Абзац третій резолютивної частини рішення вважати абзацом четвертим, та викласти його в наступній редакції «Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України у місті Краматорську Донецької області сплатити заборгованість по пенсії ОСОБА_1 починаючи з 01 червня 2018 року, з урахуванням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії.
В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року у справі №  200/11848/19-а - залишити без змін. 
Повне судове рішення складено 21 квітня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                      А.А. Блохін

Судді                                                                                          Т.Г. Арабей

Т.Г. Гаврищук