22-ц/804/1627/20 
                                                                                241/1581/16-ц 

                                                                  П О С Т А Н О В А   
                                                       ІМЕНЕМ                  УКРАЇНИ
     „19"  травня  2020 року                                                  місто Маріуполь  Донецької  області 
Єдиний унікальний номер 241/1581/16-ц
Номер провадження 22-ц/804/1627/20 
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Кочегарової Л.М., Пономарьової О.М.
за участю секретаря: Єфремової О.В. 
учасники справи :  
позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним - ПАТ КБ «ПриватБанк»
відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним  -  ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 29 січня 2020 року головуючого судді Демочко Д.О. зі складанням повного тексту судового рішення 03 лютого 2020 року по цивільній справі про  стягнення заборгованості та про визнання кредитного договору б/н від 06 квітня 2011 року недійсним ,-
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 
Позов мотивований тим, що згідно з  договором № б/н від 06 квітня 2011 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 15 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При проведені зміни кредитного ліміту банк керувався п. 2.1.1.2.3 та п. 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг. Підписавши заяву, позичальник висловив свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Банк взяті на себе зобов`язання щодо надання кредиту виконав у повному обсязі. Відповідач умови договору належним чином не виконав, внаслідок чого  станом на 30 червня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 48 460,71 грн., яка складається з заборгованості  за кредитом у розмірі 11 717, 28 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом 32 459,59 грн., заборгованості за пенею та комісією 1500 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) 2283,84 грн., які позивач просив стягнути з відповідача.
30 серпня 2016 року ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору б/н від 06 квітня 2011 року недійсним, мотивуючи вимоги тим, що 06 квітня 2011 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» ніякого кредитного договору б/н   не укладалось та підписано не було. Він не отримував кредиту на суму 15 000 грн. ні з каси банку, ні на свій поточний рахунок, якого також відкрито не було. Іншого способу надання кредиту в національній валюті фізичній особі на території України не існує. Зауважував, що у разі укладення реального кредитного договору, конструкція якого визначена у ч. 2 ст. 640, ч. 2 ст. 1046 ЦК України, необхідні дії банку по передачі грошових коштів позичальнику, завжди у часі слідують за діями, що завершують консенсуальну частину договору,зокрема мається на увазі , домовленість з усіх істотних умов. Тому, саме вчинення банком правочину ,відповідно узгоджених умов консенсуального договору по перерахуванню коштів позичальнику, створює право у банку на повернення кредиту та можливості отримання винагороди за його використання. Крім того, відповідно вимог ч. 1 ст. 1054, ч. 1 ст. 1046 ЦК України банк зобов`язаний перерахувати саме такі грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, які узгоджені у консенсуальному кредитному договорі, а ні зовсім інші. Позичальник зобов`язаний повернути саме такі грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, які він отримав, а не зовсім інші. З посиланням на правову позицію Верховного Суду України  у пунктах 7 і 8 постанови пленуму № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», просив  визнати недійсним кредитний договір б/н від 06 квітня 2011 року.
Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 29 січня 2020 року позовні вимоги  ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1   на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»  заборгованість за кредитним договором № б/н від 06 квітня 2011 року, що складається з заборгованості за кредитом у розмірі 11 717, 28 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 7 567,41 грн., а всього 19 284,69 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору б/н від 06 квітня 2011 року недійсним - відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у позові ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, не відповідність висновків суду обставинам справи та  порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що в якості доказів позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» надав суду лише копію анкети-заяви від 06 квітня 2014 року, яка підписана ним, в якій не зазначені ні строк дії кредитного договору, ні розмір процентної ставки, текст якої неможливо навіть прочитати, оскільки надана копія дуже поганої якості. Надана суду копія Умов та правил надання банківських послуг, ним підписані не були, та виходячи з правового аналізу, такі умови, що просто оприлюднені на сайті банку, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, тому що такі умови не містять підпису позичальника, та не підтверджують, що саме ці умови розумів позичальник при укладенні кредитного договору( зазначені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 та від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17). Також, зазначає, що у заяві-анкеті вказано, що договір про надання банківських послуг встановлюється між ним та банком при наявності разом заяви-анкети, пам`ятки клієнта, Тарифів обслуговування кредитних карт та Умов та правил надання банківських послуг. Пам`ятка клієнта взагалі залишилася у банку, а не була надана йому, що тільки підтверджує вищезазначені висновки Верховного Суду. Звернуто увагу, що відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 банк взагалі мав право вимагати від позичальника тільки виконання  обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, тому вважає, що банк має право вимагати  від нього тільки повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Крім того, зазначає, що  навіть якщо йому і був наданий кредит  із процентною ставкою 30% річних, при максимальному кредитному ліміті - 15 000  грн., яка була встановлена йому тільки з 05 серпня 2011 року, а також, якщо не брати до уваги , що за період з 06 квітня 2011 року до 30 вересня 2015 року сплив строк позовної давності щодо стягнення процентів (як правильно зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні), то за період з 06 квітня 2011 року по 27 липня 2016 року (дата звернення до суду з позовом), сума процентів склала би : 15 000 грн. х 30% х 5 р. 4 міс. 4 дні. = 24 075 грн., тобто він повернув банку кредит з максимальними процентами . Відповідно до наданого банком розрахунку,фактично він погасив 57 170 грн.,отже й тіло,й реальні проценти,навіть з переплатою.
Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні апеляційного суду представник АТ КБ «ПриватБанк» Шишелова Н.В. просила залишити апеляційну скаргу без задоволення ,рішення суду першої інстанції залишити без змін ,оскільки банком  на підтвердження наявності кредитних правовідносин до суду було надано ряд доказів з наданням максимально якісних копій . В даних правовідносинах саме ОСОБА_1 звернувся до відділення банку , та письмово заявив про бажання оформити на своє ім*я банківський продукт - платіжну  картку кредитка Універсальна. Також відповідач письмово підтвердив, що він ознайомлений з умовами кредитування, у тому числі з щомісячною відсотковою ставкою у розмірі 2,5% та вони його влаштовують, та отримав кредитну картку. Довідка про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна" 55 днів пільгового періоду»  долучена до позовної заяви. В подальшому, відповідач в межах укладеного договору отримував декілько карток, використовуючи їх активно, тривалий час користувався кредитними коштами банку шляхом зняття грошей в банкоматі, здійснюючи сплати за придбаний товар, отримані послуги та інше, а також здійснював погашення заборгованості за кредитом, не висловлюючи банку жодних заперечень. Користування кредитними коштами підтверджено розрахунком заборгованості, який складено на підставі документу первинного бухгалтерського обліку - виписки по рахунку. Банківська виписка була долучена до матеріалів справи  та має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12 квітня 12 року  № 578/5 (далі - Перелік № 578/5), згідно якого до первинних документів, які фіксують факт виконання госоперації та служать підставою для записів у регістрах бухобліку і в податкових документах, віднесені: - касові, -банківські документи; -повідомлення банків; - виписки банків; - корінці квитанцій і касових чекових книжок. У постанові НБУ № 705, зокрема, вказано: «Документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань», «Виписка про рух коштів за рахунком може надаватися власникові рахунку в банку, надсилатися поштою, електронною поштою, у вигляді текстового повідомлення на мобільний телефон, через банкомат тощо». Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором , відповідач має заборгованість за тілом кредиту  11 717,28 грн. Звернуто  увагу суду, що відповідальність клієнта настає в момент використання кредитного ліміту - як тільки клієнт самостійно підтверджує проведення операції в рахунок ліміту шляхом введення ПІН-коду (в банкоматах) або здійснення розрахунку через POS-термінал торгової точки, саме в цей момент здійснюється перехід засобів у володіння позичальникові. Тобто, ключову роль відіграє заборгованість клієнта (сума фактично отриманих коштів і нарахована плата за користування ними), а не сума стартового кредитного ліміту по картці. Тому необхідно визначитися скільки клієнт використав кредитних коштів. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції керуючись нормами діючого законодавства стягнув з ОСОБА_1 фактично отримані ним грошові кошти у повному обсязі. Матеріали справи містять довідку про умови кредитування із особистим підписом відповідача, в якій окрім загальних умов надання кредиту, окремо узгоджено сторонами розмір відсоткової ставки - 2,5% щомісячно. Саме на таких умовах виникли спірні правовідносини, тривалий час сторонами договору вони дотримувались, з 2011 року по 2015 рік ОСОБА_1 проводив сплату за кредитом, у тому числі і за відсотками. 
У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з*явився,належним чином був  повідомлений  про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 14 квітня 2020 року  телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм №3.9-12  за №  1108 (т. 2, а.с. 156) та шляхом отримання судової повістки ,про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (т.2.а.с.161) .
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення  з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення суду в частині відмови у задоволенні  вимог про визнання кредитного договору б/н від 06 квітня 2011 року недійсним   ніким  із сторін не оскаржується, апеляційний суд законність та обґрунтованість рішення у вказаній  частині не перевіряє.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону судове рішення  відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до анкети - заяви, довідки про умови кредитування від 06 квітня 2011 року та додаткової інформації (обов`язкова до заповнення для отримання кредиту/кредитної картки) від 06 квітня 2011 року , ОСОБА_1   06 квітня 2011 року отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 15 000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік  на суму залишку заборгованості за кредитом (т.1 а.с. 6, 7).
Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки.
З розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 06 квітня 2011 року,заборгованість відповідача  станом на 30 червня 2016 року становить 48 460,71 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 11 717,28 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом 32 459,59 грн., заборгованості за пенею та комісією 1500 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) 2 283,84 грн. (т.1 а.с.4-5).
З наданої позивачем довідки вбачається , що термін дії кредитної картки відповідача ОСОБА_1 встановлено  до 09/15, тобто до останнього дня вересня 2015 року.
              Частково задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з того, що 
між банком та відповідачем укладено договір приєднання, про що свідчить надана до матеріалів справи копія анкети-заяви з його особистим підписом. Підписанням угоди позичальник приєднується до запропонованих банком Умов та правил надання банківських послуг, що разом ставить самостійний кредитний договір. Відповідач був належним чином проінформований про умови кредитування, в тому числі щодо сплати процентів за користування кредитом, пені та штрафу, оскільки в день укладення договору ним підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій зазначено базова відсоткова ставка за користування кредитом - 2,5 % в місяць (30% річних), розмір та строк внесення щомісячних платежів, розмір та порядок нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості, розмір штрафу при порушенні строків платежів по грошовим зобов`язанням, що свідчить про досягнення між сторонами при укладенні кредитного договору усіх істотних умов договору. Фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, суд погодився з доводами позивача про наявність неповернутого боргу за тілом кредиту в розмірі 11 717,28 грн. та дійшов висновку про стягнення з відповідача суми непогашеного тіла кредиту, яку він фактично отримав на підставі укладеного  06 квітня 2011 року кредитного договору, шляхом підписання відповідної анкети-заяви  та стягнення процентів за користування кредитним ресурсом  в розмірі 7 567,41 грн.  за період часу з 16 серпня 2013 року до 30 вересня 2015 року (строк дії картки)  , та понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору в сумі 548,30  грн. При цьому суд посилався на норми Цивільного кодексу України та інші нормативно - правові акти, що регулюють спірні правовідносини.
                Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення іншої суми заборгованості за пенею та комісією в розмірі  1500 грн., а також штрафів, відповідно до умов кредитного договору: 500 грн. штраф (фіксована частина); 2 283,84 грн. штраф (процентна складова), суд керувався  ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року, яка передбачає,що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.
          З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується й апеляційний суд. 
          Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
        Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
        За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
       Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).        Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
        За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
         У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку  АТ КБ «ПриватБанк»).
       Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
            Як вбачається з матеріалів справи, саме такий договір приєднання і був укладений між АТ КБ «ПриватБанк « та відповідачем.
В підтвердження наявності кредитних взаємовідносин, позивачем до суду було надано:  анкету-заяву, довідку про умови кредитування, довідку про отримання кредитних карток, розрахунок заборгованості, а також виписку по рахунку   (т.1.а.с.112-119). З вказаних документів вбачається,що ОСОБА_1 з першого ж дня укладення кредитного договору, користувався кредитними коштами та здійснював погашення заборгованості, в тому числі й за відсотками, на протязі тривалого часу з 2011 року по 2015 рік. Остання сплата відбулась 12 квітня 2015 року.Укладаючи договір відповідач не ставив під сумнів розумність та справедливість його умов, навпаки, укладаючи договір сторони розумно оцінювали умови, за яких він буде виконуватись, зокрема, зважувати про обов`язок сплачувати проценти за користування кредитним лімітом та про відповідальність, яка настає, згідно умов договору, при його невиконанні або неналежному виконанні. Відповідач  ОСОБА_1 письмово заявив про бажання оформити на своє ім*я  банківський продукт - платіжну  картку  кредитка Універсальна та  письмово підтвердив , що він ознайомлений з умовами кредитування, у тому числі з щомісячною відсотковою ставкою у розмірі 2,5%, та отримав кредитну картку. 
Довідка про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна 55 днів пільгового періоду » долучена до матеріалів справи (т.2.а.с.88) . В подальшому, відповідач в межах укладеного договору отримував декілько карток : номер картки НОМЕР_1 ,дата відкриття 06 квітня 2011 року -термін дії 12/14 ;номер картки НОМЕР_2 ,дата відкриття 06 квітня 2011 року -термін дії 04/15 ;номер картки НОМЕР_3 ,дата відкриття 03 травня 2011 року-термін дії 03/13 ; номер картки  НОМЕР_4 ,дата відкриття 25 вересня 2013 року-термін дії 09/15  (т.2.а.с.47,87), використовуючи які активно, тривалий час користувався кредитними коштами банку шляхом зняття грошей в банкоматі, здійснюючи сплати за придбаний товар, отримані послуги та інше (т.2 а.с.40-46), а також здійснював погашення заборгованості за кредитом. Користування кредитним коштами підтверджено розрахунком заборгованості, який складено на підставі документу первинного бухгалтерського обліку виписки по рахунку.
       В матеріалах справи, окрім анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанку» (т.1.а.с.6,т.2.а.с.89,90) , міститься належно завірена копія довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», в якій зазначено, що базова процентна ставка за користування кредитом становить 2,5 % (нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів в році), та визначені умови та розмір нарахування пені та штрафів (т.2 а.с.88 ).
       Надана довідка 06 квітня  2011 року підписана відповідачем ОСОБА_1 власноруч. Отже він був обізнаний  про умови надання кредитних коштів. Належність даних банком доказів відповідачем не спростована. 
Доводи апеляційної скарги щодо погашення заборгованості відповідачем, є безпідставними, оскільки грунтуються на помилкових розрахунках, а саме різницю між розміром заборгованості за тілом кредиту та загальним розміром внесених коштів. При цьому скаржник  не врахував  специфіку спірних правовідносин.Як вбачається з матеріалів справи  , відповідач  ОСОБА_1 численну кількість раз після погашення кредиту знову його використовував, тобто внесені кошти на рахунок знов використовувались відповідачем, отже математичні розрахунки повинні містити в собі не лише кожне погашення, а й кожне використання, що й відображено у розрахунку заборгованості банку.
Відповідно до ст. 49 Закону  України "Про банки і банківську діяльність" надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків.
Отже, - кредитний договір є двостороннім та оплатним, де оплатою за користування кредиту є сплата відсотків.
Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики , якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Матеріали справи містять довідку про умови кредитування із особистим підписом відповідача, в якій окрім загальних умов надання кредиту, окремо узгоджено сторонами розмір відсоткової ставки - 2,5% щомісячно. Саме на таких умовах виникли спірні правовідносини, тривалий час сторонами договору вони дотримувались та як вбачається з досліджених доказів  з 2011 року  по 2015 рік ОСОБА_1 проводив сплату за кредитом, у тому числі відсотками.
         Апеляційний суд також зазначає, що посилання відповідача на правовий висновок, висловлений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17), є недоречним, оскільки постанова прийнята у справі з іншими обставинами та не стосується подібних правовідносин. В цій справі висловлено правову позицію про застосування положень статей 633, 634 ЦК України щодо договору приєднання у разі відсутності узгодження умов договору, які встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах. 
       Тоді як в даній справі, підписавши анкету-заяву та довідку про умови кредитування, позичальник ознайомився  та погодився  з викладеними в них основними умовами укладеного договору. 
          При вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
         Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
        Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права, а лише зводяться до переоцінки доказів у справі.
       Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382  ЦПК України, апеляційний суд -

                                                                   П О С Т А Н О В И В  :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 29 січня 2020 року - залишити без змін.

             Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
              Повний текст постанови складено 22 травня 2020 року. 

            Судді: