Справа № 466/9865/17                                        Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В. 
Провадження № 22-ц/811/3810/19                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Категорія:7

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача: Левика Я.А.,
суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова в складі судді Свірідової В.В. від 17 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, з участю третіх осіб Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради про визнання права власності на житлове приміщення за набувальною давністю, -

в с т а н о в и л а : 

       рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівської міської ради, з участю третіх осіб Шевченківскої районної адміністрації Львівської міської ради, Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради про визнання права власності на житлове приміщення АДРЕСА_3 за набувальною давністю - відмовлено.
       Дане рішення оскаржив ОСОБА_1 .
       В апеляційні скарзі просить скасувати рішення і постановити нове рішення, яким задоволити його позов. Вказує, що не погоджується із рішенням. Зазначає, що про всі дійсні обставини його поселення в житлове приміщення № 5 (на даний, час після певного упорядкування помешкань в гуртожитку воно значиться як таке, що знаходиться у блоці 25) за адресою: АДРЕСА_3 , як відкрито і добросовісно користувався приміщенням, в яке поселився і поселився несамоправно, а за відповідним клопотанням - зверненням керівництва Шевченківського РВВС м. Львова від 09.06.1992 року за №16/13-1264 про поселення його в гуртожиток на АДРЕСА_3 , та направленням ще одного клопотання керівництва Шевченківського районного відділу ЛМУ УМВСУ у Львівській області від10.02.1998р. за вих. 16/03 із наявною на зазначеному клопотання датою прийому цього клопотання - а саме з вхідним №01/2 від 11.02.1998р., проживав і досі проживає в зазначеному приміщенні більше 25 років та жодних заборгованостей по оплаті комунальних послуг не мав ні в період повної оплати ним зазначених послуг, ні після того, як отримав, як інвалід другої групи пільги по оплаті комунальних послуг по місцю його фактичного проживання. Оскільки по місцю прописки в м. Львові він не проживає і там навіть не має ліжкомісця - користується жилим приміщенням в гуртожитку по АДРЕСА_3 . Однак судом вказані обставини до уваги в належній мірі прийняті не були і їм не була надана справедлива і законна оцінка, через що суд прийшов до помилково висновку про те, наче то він недобросовісно заволодів кімнатою № 5 під час поселення. Також зазначає, що він правдиво в своєму позові та поясненнях, наданих ним в суді про те, що після прийняття будинку гуртожитку на баланс училища (а то вже все було майже після десятилітнього його проживання в займаному помешканні) він неодноразово звертався до відповідних організації з проханнями і укладення із ним договору найму жилого приміщення, і його реєстрацію (прописку) в даному приміщенні, однак його прохання залишалися без задоволення через те, що йому свого часу при заселенні в кімнату №5 не було видано «спеціальний ордер» на поселення. Вважає, що з його сторони, як людини і громадянина не було допущено жодного свідомого порушення будь яких прав чи законних інтересів ні при його поселенні в оспорюване помешкання, ні в процесі користування кімнатою АДРЕСА_5 із 1992 року - чесним добросовісним, відкритим і безперервним, без будь яких ухилень від сплати усіх комунальних платежів. Звертає увагу, що усіх дійсних обставин по справі суд в належній мірі не з`ясував, і не прийняв їх до уваги в належній мірі , а тому й постановив своє рішення із допущеними помилками в застосуванні норм як матеріального (ст. 344 ЦК України), так і процесуального права (ст.ст. 2,5,89, 263-265 ЦПК України).
Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1 ст.1, ч.1 ст. 2, ч.ч.1,2 ст.4, ст. 12, ч.1 ст. 13, ч.1 ст. 76, ч.1-4 ст. 77, ч.ч.1, 6, ст. 81, ч.1 ст. 89, ч.6 ст. 141, 214, 263 ЦПК України, ст.ст. 15,16, 328, 335, 344, 397, ЦК України, п.п.9,11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 за №5, лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року №24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі №910/17274/17, постанову Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №755/16913/16-ц, та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що за ОСОБА_1 , як працівником полку ППСМ, було закріплено кімнату АДРЕСА_6 , в якій він з 1998 року і донині постійно проживає згідно клопотанням керівництва Шевченківського районного відділу ЛМУ УМВСУ у Львівській області від 11 лютого 1998року №01/2. Однак, спеціальний ордер на вселення йому не видавався. Ухвалою Львівської міської ради від 26.12.2013 №3026 прийнято рішення про залишення цілісного майнового комплексу на АДРЕСА_3 (1 під`їзд) у статусі «гуртожиток» та надано дозвіл на приватизацію його житлових, нежитлових (допоміжних) приміщень. Розпорядженнями Шевченківської районної адміністрації від 31.01.14 №43 присвоєно окремий будинковий номер 20-А 1 під`їзду гуртожитку та від 19.03.2014 №123 впорядковано нумерацію приміщень будівлі гуртожитку. На засіданні наглядової ради з питань розподілу і утримання житла у гуртожитках та використання гуртожитків і прибудинкових територій (витяг з протоколу №19 від 17.07.2014) вирішено погодити оформити та затвердити інвентаризаційний акт володіння фізичною (фізичними) особою житловим приміщенням АДРЕСА_7 . Відповідно до витягу з протоколу №19 від 17.07.2014 наглядової ради з питань розподілу і утримання житла у гуртожитках та використання гуртожитків і прибудинкових територій було вирішено погодити оформити та затвердити інвентаризаційний акт володіння ОСОБА_1 житловим приміщенням АДРЕСА_7 . Комісією з інвентаризації гуртожитків виконавчого органу місцевої ради - Шевченківською районною адміністрацією було проведено огляд житлової кімнати № АДРЕСА_3 і складено інвентаризаційний акт володіння фізичною особою жилим приміщенням у гуртожитку для проживання громадян за адресою АДРЕСА_3 . Проте, такий акт не було ні погоджено, ні не затверджено в подальшому. На засіданні громадської комісії з житлових питань при виконкомі 02 вересня 2014 року було вирішено відмовити ОСОБА_1 в укладенні договору житлового найму на житлове приміщення № АДРЕСА_3 і було складено протокол №9 засідання громадської комісії з житлових питань при виконкомі. 12.06.2014 ОСОБА_1 звернувся до Львівської міської ради щодо узаконення його місця проживання в житловому приміщенні № АДРЕСА_3 . У відповіді, на звернення позивача, Львівська міська рада у листі від 18.09.2014 №2502в-2578 вказала, що так як дане питання вже розглядалось на засіданні громадської комісії з житлових питань при виконкомі і яка вирішила відмовити в укладенні договору житлового найму на житлове приміщення № АДРЕСА_3 , то питання узаконення його проживання в житловому приміщенні АДРЕСА_3 а може вирішуватись лише в судовому порядку. На звернення позивача щодо вирішення питань: поліпшення житлових умов; реєстрація за місцем проживання, Львівська обласна державна адміністрація у листі від 16.06.2017 №01/9-05-2100 вказала, що на підставі Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» листом Львівської обласної державної адміністрації від 01.06.2017 № 08-3013/0/3-17-Ш його звернення буде скероване для розгляду по суті Львівській міській раді. На виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 18.02.2019, листом Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №36-1183 від 27.03.2019, повідомлено, що ОСОБА_1 не надавав районній адміністрації спеціального ордеру на поселення у гуртожиток, у гуртожитку на АДРЕСА_3 не зареєстрований, а тому у районної адміністрації немає законних підстав для оформлення та підписання інвентаризаційного акту володіння фізичною особою житловим приміщенням у гуртожитку на АДРЕСА_3 . Крім того, згідно довідки Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_10 . Суд зазначив, що у цій справі позивач, вселяючись у спірне житлове приміщення без належних правих підстав, не міг не знати, що квартира належить до комунальної власності, отже власник квартири відомий, і набути право власності на комунальне житло за набувальною давністю у нього не буде підстав. Для набуття права власності на житло, яке перебуває у комунальній власності існує порядок приватизації житла. Суд вказав, що з матеріалів справи видно, що позивач звернувся до суду із даним позовом, хоча взагалі не надав жодних доказів правомірності вселення до даного будинку, на момент вселення позивачу достовірно було відомо хто є власником вказаного домоволодіння. За таких обставин суд вважав, що дані обставини виключають добросовісність володіння як підставу для набуття права власності за набувальною давністю. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивач був обізнаний щодо справжнього власника будинку, доказів щодо правомірності свого вселення не надав. Враховуючи вищенаведене та проаналізувавши викладені у позовній заяві обставини, суд прийшов до висновку про відсутність обґрунтованих та доведених підстав для задоволення позовних вимог. Також суд зазначив, що в судовому засіданні позивач та його представник не надали суду конкретної відповіді та не представили письмових доказів щодо житлового приміщення, на яке просить визнати право власності позивач, а саме: стосовно точної адреси даного житлового приміщення (номер блоку чи номер помешкання), точної площі, кількості кімнат, про наявність чи відсутність комунальних вигод. На підставі вищевикладеного, виходячи з принципів правової визначеності та рівності прав усіх учасників цивільно-правових відносин, закріплених в частині 1 статті 1 Цивільного кодексу України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України,   оскільки позивач є інвалідом 2 групи, був звільнений від сплати судових витрат, у задоволенні позову судом було відмовлено, тому суд вирішив, що судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції - немає. Висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи, вимогам закону, а також судовій практиці Верховного Суду, що враховується судами при виборі та застосуванні норм права у спірних правовідносинах.
12.12.2017 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Львівської міської ради, треті особи Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, в якому просив: визнати за ним право власності за набувальною давністю на житлове приміщення АДРЕСА_5 .
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що він,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , є інвалідом 2-ї групи, а саме інвалід-війни і йому призначена пенсія за вислугу років як ветерану внутрішніх справ.З 1982 по 2007 р. він працював в міліції і займав посаду міліціонера ОБППС міліції УВС м. Львів. Оскільки, він не мав постійного місця проживання, то керівництво Шевченківського РВВС м. Львів видало клопотання від 09.06.1992 №16/13-1264 про те, аби його поселили в гуртожиток на АДРЕСА_3 . Пізніше було видано ще одне клопотання керівництва Шевченківського районного відділу ЛМУ УМВСУ у Львівській області від 11.02.1998 №01/2 про те, аби за ним, як працівником полку ППСМ, було закріплено кімнату АДРЕСА_6 . З того часу і донині він постійно проживає у кімнаті АДРЕСА_6 (протягом 25 років). Комунальні послуги оплачує. Але відповідно до вимог статті 129 Житлового кодексу УРСР єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові, однак йому такий спеціальний ордер не видавався. На сьогоднішній день він продовжує проживати у вказаному житловому приміщенні. Добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном протягом вже як 25 років, доглядає за квартирою та утримує її, постійно робить поточний та капітальний ремонт. Завжди вчасно сплачує комунальні платежі. Ніхто щодо оформлення права власності на це житлове приміщення не звертався, тому змушений звернутись з позовом до суду.
Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Згідно п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.
Згідно п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7.02.2014 року відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом України (далі - ЗК), зокрема статтею 119.
П. 11 вказаної Постанови передбачає, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).
Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.
Крім цього, згідно п. 13 цієї ж Постанови можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.
Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), на яку правильно посилався суд першої інстанції, зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності».
Також, із постанови Верховного суду від 24.01.2019 року у справі №755/16913/16-ц, на яку також правильно посилався суд першої інстанції вбачається таке.
«Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.  
При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
У цій справі позивач, вселяючись у спірну квартиру без належних правих підстав, не могла не знати, що квартира належить до комунальної власності, отже  власник квартири відомий, і набути право власності на комунальне житло за набувальною давністю у нею не буде підстав. Для набуття права власності на житло, яке перебуває у комунальній власності існує порядок приватизації житла.».
Як вбачається із матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції - за позивачем ОСОБА_1 , як працівником полку ППСМ, було закріплено кімнату АДРЕСА_6 , в якій він з 1998року і донині постійно проживає згідно клопотанням керівництва Шевченківського районного відділу ЛМУ УМВСУ у Львівській області від 11 лютого 1998року №01/2. Однак, спеціальний ордер на вселення йому не видавався.
Ухвалою Львівської міської ради від 26.12.2013 №3026 прийнято рішення про залишення цілісного майнового комплексу на АДРЕСА_3 (1 під`їзд) у статусі «гуртожиток» та надано дозвіл на приватизацію його житлових, нежитлових (допоміжних) приміщень.
Розпорядженнями Шевченківської районної адміністрації від 31.01.14 №43 присвоєно окремий будинковий номер 20-А 1 під`їзду гуртожитку та від 19.03.2014 №123 впорядковано нумерацію приміщень будівлі гуртожитку.
На засіданні наглядової ради з питань розподілу і утримання житла у гуртожитках та використання гуртожитків і прибудинкових територій (витяг з протоколу №19 від 17.07.2014) вирішено погодити оформити та затвердити інвентаризаційний акт володіння фізичною (фізичними) особою житловим приміщенням АДРЕСА_7 .
Згідно витягу з протоколу №19 від 17.07.2014 наглядової ради з питань розподілу і утримання житла у гуртожитках та використання гуртожитків і прибудинкових територій було вирішено погодити оформити та затвердити інвентаризаційний акт володіння ОСОБА_1 житловим приміщенням АДРЕСА_7 .
Комісією з інвентаризації гуртожитків виконавчого органу місцевої ради - Шевченківською районною адміністрацією було проведено огляд житлової кімнати АДРЕСА_7 і складено інвентаризаційний акт володіння фізичною особою жилим приміщенням у гуртожитку для проживання громадян за адресою АДРЕСА_3 . Проте, такий акт не було ні погоджено, ні не затверджено в подальшому.
На засіданні громадської комісії з житлових питань при виконкомі 2 вересня 2014 року було вирішено відмовити ОСОБА_1 в укладенні договору житлового найму на житлове приміщення № АДРЕСА_3 і було складено протокол №9 засідання громадської комісії з житлових питань при виконкомі.
12.06.2014 ОСОБА_1 звернувся до Львівської міської ради щодо узаконення його місця проживання в житловому приміщенні № АДРЕСА_3 .
У відповіді, на звернення позивача, Львівська міська рада у листі від 18.09.2014 №2502в-2578 вказала, що так як дане питання вже розглядалось на засіданні громадської комісії з житлових питань при виконкомі і яка вирішила відмовити в укладенні договору житлового найму на житлове приміщення № АДРЕСА_3 , то питання узаконення його проживання в житловому приміщенні АДРЕСА_3 а може вирішуватись лише в судовому порядку.
На його звернення позивача щодо вирішення питань: поліпшення житлових умов; реєстрація за місцем проживання, Львівська обласна державна адміністрація у листі від 16.06.2017 №01/9-05-2100 вказала, що на підставі Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» листом Львівської обласної державної адміністрації від 01.06.2017 № 08-3013/0/3-17-Ш його звернення буде скероване для розгляду по суті Львівській міській раді (а.с.16 т.1).
На виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 18.02.2019, листом Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №36-1183 від 27.03.2019, повідомлено, що ОСОБА_1 не надавав районній адміністрації спеціального ордеру на поселення у гуртожиток, у гуртожитку на АДРЕСА_3 не зареєстрований, а тому у районної адміністрації немає законних підстав для оформлення та підписання інвентаризаційного акту володіння фізичною особою житловим приміщенням у гуртожитку на АДРЕСА_3 .
Крім того, як вбачається з довідки Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_10 .
Зважаючи на вказане судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач, вселяючись у спірне житлове приміщення не міг не знати, що таке належить до комунальної власності, власник його житла відомий і набуття права власності на вказане комунальне майно за набувальною давністю для нього є неможливим.
Також, як вказано вище, для набуття саме права власності на житло, яке перебуває у комунальній власності існує певний порядок (порядок приватизації житла). 
У випадку незгоди з рішеннями, діями чи бездіяльністю певних органів, осіб, зокрема, державних органів, органів місцевого самоврядування, посадових осіб, і ін., при дотриманні цього порядку набуття у власність житла, позивач вправі оспоювати такі, заявляти вимоги про надання йому права на приватизацію житла за певних умов, чи обирати інші способи захисту його прав, за наявності для цього відповідних підстав.
Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити, рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, на які правильно посилався суд першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, - 

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
               Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 04 червня 2020 року.

Головуючий:                                                                                               Я.А. Левик

Судді:                                                                         Л.Б. Струс

                                                                                                                М.М. Шандра