ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/5036/19                                                    Суддя першої інстанції: Кушнова А.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  18 березня 2020 року                                                                             м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача          - Степанюка А.Г.,
суддів                    - Губської Л.В., Епель О.В.,
при секретарі                    - Ліневській В.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради на прийняте у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:
У вересні 2019 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради (далі - Відповідач, УСЗН Обухівської міськради) про:
- визнання протиправними дій (бездіяльності) УСЗН Обухівської міськради щодо відмови у видачі ОСОБА_1 посвідчення інваліда війни;
- зобов`язання УСЗН Обухівської міськради вжити заходи, направлені на реалізацію законного права на отримання ОСОБА_1 статусу інваліда війни, видавши посвідчення інваліда війни.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28.12.2019 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується участь Позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони, наслідком чого стало встановлення останньому ІІ групи інвалідності, у зв`язку з чим відмова у встановленні статусу та видачі посвідчення інваліда війни є неправомірною.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні вимог адміністративного позову відмовити. При цьому наголошує на неврахуванні судом, що поданими Позивачем документами не підтверджується залучення його особисто до складу формувань Цивільної оборони при участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Крім того, звертає увагу на залишенні поза увагою судом першої інстанції практики Верховного Суду у даній категорії справ, яка підтверджує необхідність встановлення фактів участі особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони. Крім іншого, підкреслює, що аналіз змісту пояснювальної записки до проекту Закону України «Про внесення змін до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» свідчить, що до інвалідів війни законодавець запропонував відносити вузьку категорію осіб.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а судове рішення - без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що Апелянтом не вказано, які конкретно обставини неповно з`ясовано судом першої інстанції. Підкреслює, що Позивачем надано суду докази, які свідчать про його залучення до формувань Цивільної оборони для ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, а відтак твердження Апелянта є безпідставними.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2020 року призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році, категорія І, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 28.03.2019 року (а.с. 7). Крім того, Позивач з 30.02.2012 року є інвалідом ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, про що свідчить копія довідки до акта огляду МСЕК серії КИО-1 №0414726 (а.с. 8).
Судом першої інстанції поряд з іншим встановлено, що наказом Обухівського райпобуткомбінату Київського обласного управління побутового обслуговування населення №56-П від 29.05.1987 року ОСОБА_1 разом з іншими робітниками відряджено в м. Чорнобиль на період з 10.06.1987 року по 10.07.1987 року відповідно до графіка виїзду на вахту (а.с. 11).
Як вбачається зі змісту копії довідки про заробітну плату працівників за роботу в зоні відчуження в 1986 - 1990 роках, Позивач перебував у населеному пункті зони відчуження м. Чорнобиль 21 день у період з 10.06.1987 року по 30.06.1987 року (а.с. 13).
Зі змісту довідки Обухіського райпобуткомбінату Київського обласного управління побутового обслуговування населення від 23.09.2019 року вбачається, що ОСОБА_1 дійсно працювала технологом в Обухівському райпобуткомбінаті Київського обласного управління побутового обслуговування населення та у період з 10.06.1987 року по 10.07.1987 року приймала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с. 48). Даний факт, на переконання суду першої інстанції, також підтверджується копією табелю обліку робочого часу Обухіського райпобуткомбінату за липень 1987 року (а.с. 50), карткою постановки Позивача на індивідуальний дозиметричний контроль (а.с. 49), копією пропуску №015374 на право в їзду в закриту зону м. Чорнобиль (а.с. 46).
Матеріали справи свідчать, що Позивач 22.08.2019 року звернувся до Відповідача із заявою, в якій просив переглянути питання щодо встановлення йому статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни» та видати посвідчення (а.с. 25).
У додатках до вказаної заяви зазначено, зокрема, копії: паспорту (а.с. 5); трудової книжки (а.с. 10); довідки про присвоєння ідентифікаційного номера (а.с. 6); посвідчення серії НОМЕР_1 від 28.03.2019 року (а.с. 7); довідки серії КИО -1 №0414726 (а.с. 8); свідоцтва про шлюб (а.с. 9); наказу з роботи (а.с. 11-12); рішення суду (а.с. 14).
Розглянувши заяву ОСОБА_2 на засіданні 05.09.2019 року комісія для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу деяким категоріям громадян відповідно до Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» вирішила відмовити в її задоволенні, оскільки у поданих Позивачем документах були відсутні докази залучення останнього безпосередньо до формувань Цивільної оборони (а.с. 26).
На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 1, 4, 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ст. 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», п. п. 2, 3, 7, 10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 року №302, ряду актів з Цивільної оборони, які були чинні на момент аварії на Чорнобильській АЕС, суд першої інстанції, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки матеріалами справи підтверджується участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони.
З таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися з огляду на таке.
Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них (далі - Закон).
Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Приписи ст. 18 вказаного Закону визначають, що ветеранам війни вручаються посвідчення та нагрудні знаки. Порядок виготовлення та видачі посвідчень і знаків встановлюється Кабінетом Міністрів України та міжнародними договорами, в яких бере участь Україна.
Згідно п. 2 затвердженого постановою КМ України від 02.05.1994 року № 302 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни (далі - Положення №302) Посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.
В абз. 2 п. 7 Положення №302 закріплено, що «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.
Пунктом 10 Положення №302 передбачено, що «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності. 
Особам з інвалідністю внаслідок війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення. 
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що обов`язковими умовами, за якими особу можна віднести до інвалідів війни згідно п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону, є наявність в особи сукупності таких обов`язкових умов: залучення такої особи до складу формувань Цивільної оборони та отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Наведений висновок узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною, зокрема, у постановах від 27.02.2019 року у справі №818/26/18 та № 149/3307/16-а, від 20.02.2019 року у справі № 817/237/18, від 13.02.2019 року у справі № 676/1827/17.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» учасниками ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.
Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника Цивільної оборони СРСР від 06.06.1975 року № 90 та Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 року №1111, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.
Судовою колегією враховується, що встановлені вище обставини прийняття ОСОБА_1 участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 10.06.1987 року по 10.07.1987 року, що підтверджується наявними у матеріалах справи документами, вказують на те, що на неї поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Водночас, згідно усталеної позиції Верховного Суду, викладеної також й у постановах від 10.10.2019 року у справі № 810/4584/18, від 19.09.2019 року у справі №756/8323/16, для набуття статусу інваліда війни, з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону, окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, зазначений Закон містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 10.10.2019 року у справі №810/4584/18, це пояснюється тим, що крім формувань Цивільної оборони у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженнями керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.
Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 року № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06.06.1975 року № 90, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.
Матеріали справи, як вірно зазначив суд першої інстанції, безперечно підтверджують факт участі Позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також настання інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з участю у ліквідації цих наслідків. Водночас, дані обставини, як правильно зазначив Апелянт, свідчать про те, що на ОСОБА_1 як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Водночас для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни (з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону), окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що встановлено щодо Позивача, Закон містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, однак було залишено поза увагою суду першої інстанції, за відсутності доказів, які б свідчили про залучення Позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, достатніх підстав для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни за правилами п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону немає.
Судовою колегією враховується, що документи, які ОСОБА_1 долучила до своєї заяви, адресованої УСЗН Обухівської міськради, щодо набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, належним чином підтверджують її статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та настання інвалідності у зв`язку з тим, що остання брала участь у таких заходах. Утім, належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони Позивачем не надано. При цьому, у своєму рішенні УСЗН Обухвської міськради звертало увагу, що для встановлення статусу «особа з інвалідністю внаслідок війни» ліквідаторам наслідків аварії на Чорнобильській АЕС слід надати довідку, яка є витягом з розпорядження начальника Цивільної оборони Київської області про те, що громадянин був залучений до складу зведеного загону ЦО Київської області. 
Указана обставина, як неодноразово підкреслено Верховним Судом в аналогічній категорії справ, є істотною, позаяк в протилежному випадку статус особи з інвалідністю внаслідок війни (на підставі п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону) поширюватиметься на всіх, хто належать до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (пп. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, зважаючи на встановлену вище відсутність правових підстав для встановлення ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, судова колегія приходить до висновку про помилковість твердження Київського окружного адміністративного суду про обґрунтованість позовних вимог, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при постановленні рішення порушено норми матеріального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду - скасувати.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради - задовольнити повністю.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року - скасувати.
Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                      А.Г. Степанюк 

Судді                                                                                            Л.В. Губська

                                                                                                    О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 18» березня 2020 року.