ПОСТАНОВА
Іменем України

11 червня 2020 року 
Київ
справа №815/1745/15
адміністративне провадження №К/9901/21479/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Білак М.В.,
суддів: Губської О.А., Калашнікової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 
на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2017 року (головуючий суддя - Джабурія О.В., судді: Вербицька Н.В., Крусян А.В.)
у справі №815/1745/17
за позовом ОСОБА_1       
до Державної фіскальної служби України 
про скасування висновків перевірки, наказу про звільнення та поновлення на посаді.
I. РУХ СПРАВИ
1.          У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив:
- скасувати висновки перевірки, за результатами якої складено довідку про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій та/або трудовій книжці; 
- скасувати наказ в.о. Голови Державної фіскальної служби України від 5 березня 2015 року №802-о; 
- поновити на посаді начальника Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області з 5 березня 2015 року.
2.          В обґрунтування позовних вимог зазначав про неповноту висновку про перевірку та необ`єктивність дій відповідача при проведенні такої перевірки, оскільки він не був повідомлений про виявлення під час перевірки будь-яких питань, недостовірностей та/або невідповідностей, йому не було надіслано відповідного повідомлення, тим самим був позбавлений права надати письмові пояснення за такими фактами та підтверджуючі документи, які є обов`язковими для розгляду та врахування при підготовці висновку про перевірку. У лютому 2014 року він звернувся до Міністра доходів і зборів України з заявою про звільнення за власним бажанням, яка не була розглянута, а депутатами Волинської обласної ради було відмовлено у задоволенні такої заяви.
3.          Вважає що не було підстав для його звільнення з займаної посади на підставі пункту 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.    
4.          Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2015 року провадження у справі було зупинено до вирішення справи за двома конституційними поданнями Верховного Суду України та конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України «Про очищення влади». 
5.          Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2017 року на підставі клопотання представника позивача провадження у справі поновлено та продовжено судовий розгляд справи.
6.          Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2017 року позов задоволено. Скасовано висновки перевірки відносно начальника Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області ОСОБА_1 , за результатами якої складена довідка про результатами перевірки відомостей, зазначених в особовій та/або трудовій книжці. Скасовано наказ в.о. Голови Державної фіскальної служби України від 5 березня 2015 року №802-о про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області з 5 березня 2015 року. Допущено негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді.
7.          Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову в задоволенні позову.
8.          Не погоджуючись з вказаним рішенням суду апеляційної інстанції позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ 
9.          Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 28 квітня 2013 року ОСОБА_1 призначено на посаду в.о. начальника Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Волинській області, 4 червня 2013 року - на посаду начальника Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Волинській області.
10.          Наказом першого заступника Міністра доходів і зборів України від 16 червня 2014 року №1737-о позивача призначено в порядку переведення на посаду першого заступника начальника Головного управління Міндоходів в Одеській області, звільнивши з посади начальника Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Волинській області.
11.          Наступним наказом першого заступника Міністра доходів і зборів України від 16 червня 2014 року на позивача покладено виконання обов`язків начальника Головного управління Міндоходів в Одеській області.
12.          Наказом голови Державної фіскальної служби України, голови комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів від 15 вересня 2014 року №479-о позивача призначено в порядку переведення на посаду начальника Головного управління ДФС в Одеській області.
13.          Наказом в.о. голови Державної фіскальної служби України від 5 березня 2015 року №802-о ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Головного управління ДФС в Одеській області з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади». Підставою звільнення зазначено пункт 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України, частина чотирнадцята статті 5 Закону України «Про очищення влади», довідка про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці.
14.          Директором Департаменту персоналу ДФС України складено довідку про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці ОСОБА_1 , відповідно до яких встановлено що відповідно до критеріїв здійснення очищення влади, визначених у частині другій статті 3 Закону України «Про очищення влади» за період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року позивач обіймав посаду (и) щодо яких встановлена заборона, а саме: з 4 червня 2013 року по 16 червня 2014 року начальник Головного управління Міндоходів у Волинській області. За результатами проведеної перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці встановлено що до ОСОБА_1 застосовується заборона, визначена частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади».
15.          3 лютого 2014 року позивач написав Міністру доходів і зборів України заяву про звільнення за власним бажанням з займаної посади начальника Головного управління Міндоходів у Волинській області. Відправлення даної заяви було здійснено його першим заступником 10 лютого 2014 року засобами автоперевізника ПІК «ААЗ Трейдінг Ко» (Автолюкс). Проте вказана заява не була розглянута, а тому позивач 18 лютого 2014 року звернувся до заступника голови Волинської обласної ради із заявою щодо відмови від виконання протиправних завдань керівництва режиму ОСОБА_2 та звільнення з посади. Розгляд даної заяви відбувся на зборах депутатів Волинської обласної ради та враховуючи сумлінне та порядне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, протистояння узурпації режиму влади ОСОБА_2 , за результатами розгляду було відмовлено у задоволенні заяви.  
IIІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
16.          Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у разі застосування до особи заборони, зазначеної в частині третій статті 1 Закону України «Про очищення влади», на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, така особа повинна бути звільнена відповідно до підпункту 1 пункту 2 Перехідних та прикінцевих положень Закону протягом десяти днів з дня набрання ним чинності. Тобто вказані норми щодо строків та критеріїв звільнення носять імперативний характер. Проте позивач був звільнений не упродовж десяти днів, а 5 березня 2015 року.
17.          Підстави застосування пункту 3 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» до позивача як до особи, яка у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року обіймала посаду начальника Головного управління Міндоходів у Волинській області і не була звільнена за власним бажанням - відсутні оскільки позивач вчинив всі від нього залежні дії для звільнення за власним бажанням, проте не був звільнений з незалежних від нього обставин.     
18.          Також суд першої інстанції виходив з того, що під час проведення перевірки ОСОБА_1 , який на час проведення перевірки перебував на посаді начальника Головного управління ДФС України в Одеській області, не було враховано численні звернення представників громадськості, голови Волинської обласної ради, Одеської обласної державної адміністрації, територіального відділення Всеукраїнської професійної громадської організації «Спілка аудиторів України», Спілки податкових консультантів України, Об`єднання організації роботодавців Одеської області, громадської організації «Рада громадської безпеки», Люстраційної комісії Одеської області щодо бездоганної роботи позивача.
19.          Законом України «Про очищення влади» передбачено що люстрація ґрунтується, зокрема, на принципах верховенства права та законності, презумпції невинуватості, індивідуальної відповідальності. Проте фактично позивача звільнили з посади не за порушення тих чи інших вимог Закону, а на підставі довідки, чим порушені конституційні приписи і гарантії, а також принципи проведення люстрації.
20.          Зазначав, що відповідачем не наведено жодних доводів та не надано будь-яких доказів щодо вчинення ОСОБА_1 дій та заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.
21.          Оскільки позивач не працював на керівних посадах в міністерстві та в його територіальному органі, передбачена частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» заборона обіймати відповідну посаду, на нього не поширюється.               
22.          Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що в Прикінцевих та перехідних положеннях Закону України «Про очищення влади» чітко зазначено, що звільнення у десятиденний термін передбачено лише на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, а позивач був звільнений на основі критеріїв, передбачених частиною другою статті 3 Закону.
23.          Висновок суду першої інстанції про небажання позивача працювати на посаді, яка зазначена у законі про люстрацію, є помилковим та стаття 38 Кодексу законів про працю України не була врахована судом при визначенні дій позивача щодо вчинення всіх залежних від нього дій для звільнення за власним бажанням. 
24.          Товарно-транспортна накладна автоперевізника ПІК «ААЗ Трейдінг Ко» (Автолюкс) не може вважатися належним доказом відправлення позивачем заяви щодо звільнення з посади, оскільки не містить опису вкладення та змісту відправлення. Також у матеріалах справи відсутні відомості про отримання відповідачем заяви ОСОБА_1 про звільнення та її розгляду і прийняття рішення.
25.          До компетенції депутатів Волинської обласної ради не входить розгляд заяв про звільнення з посади у зв`язку з застосуванням Закону України «Про очищення влади», а тому висновок що позивач вчинив всі залежні від нього дії для звільнення за власним бажанням, є хибним.
26.          Також суд апеляційної інстанції зазначав що суд першої інстанції своєю ухвалою від 20 лютого 2017 року передчасно поновив провадження у справі, оскільки підстави для зупинення провадження не відпали, а вказані у клопотанні представника позивача підстави не є належними.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
27.          Позивач у своїй касаційній скарзі посилається на те, що саме лише зайняття ним високих посад у фіскальній службі жодним чином не може свідчити про сприяння злочинному режимові, в тому числі враховуючи його призначення новообраним урядом начальником Головного управління ДФС в Одеській області після Революції Гідності.
28.          Відмовляючи в задоволенні позову суд апеляційної інстанції помилково тлумачив норми Закону України «Про очищення влади», а саме критерії, визначені частиною першою статті 3 вказаного Закону та вимоги пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади». 
29.          Твердження суду апеляційної інстанції, що позивач не повинен був виконувати свої службові обов`язки після спливу строку попередження про звільнення, що передбачений статтею 38 Кодексу законів по працю України, не можуть слугувати підставами скасування рішення суду першої інстанції оскільки суперечать нормам законодавства про державну службу, етиці поведінки державного службовця та загальноприйнятим нормам моралі. Незаконна бездіяльність відповідача щодо розгляду заяви про звільнення знаходиться поза межами впливу позивача, і способи захисту від такої незаконної бездіяльності ДФС України у випадку його незвільнення (не видання наказу) відсутні.
30.          Відповідач заперечення на касаційну скаргу не надіслав.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
31.          Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України), вважає за необхідне зазначити наступне.
32.          Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
33.          Принцип законності вимагає, щоб органи державної влади мали повноваження на вчинення певних дій та в подальшому діяли виключно в межах тих повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Принцип верховенства права (стаття 8 Конституції України), у поєднанні з принципом законності вимагає, щоб такі дії органів державної влади були ще й правовими.
34.          Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначені Законом України «Про очищення влади».
35.          16 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України "Про очищення влади" від 16 вересня 2014 року №1682-VII (далі - Закон №1682-VII).
36.          Очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування (частина перша статті 1 Закону №1682-VII).
37.          Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист (частина друга статті 1 Закону №1682-VII).
38.          Протягом десяти років із дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону (частина третя статті 1 Закону №1682-VII).
39.          Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ №1096 (1996) звернула увагу держав-членів на те, що "люстрація" застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.
40.          У зв`язку з цим, у справі №800/186/17 Верховний Суд дійшов висновку, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.
41.          17 жовтня 2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви №58812/15, №53217/16, №59099/16, №23231/18, №47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі «Полях та інші проти України»), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців із забороною обіймати посади державної служби на підставі приписів Закону №1682-VII, що одразу призвело до втрати всіх своїх здобутків.
42.          У цьому рішенні ЄСПЛ указав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом, які призвели до втручання в право на приватне життя, гарантоване статтею 8 Конвенції. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан ОСОБА_2 обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.
43.          Статтею 2 Закону №1682-VII передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації). Відповідно до пункту шостого частини першої статті 2 Закону №1682-VII заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо: начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.
44.          Критерії здійснення очищення влади (люстрації) установлені статтею 3 Закону №1682-VII.
45.          Згідно з пунктом 4 частини другої статті 3 Закону №1682-VII заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням - керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.
46.          Критерії здійснення очищення влади (люстрації), установлені статтею 3 Закону №1682-VII застосовуються до певної категорії посад без конкретизації їх статусу в структурі органів державної влади. 
47.          Як встановлено судами, підставою для видання оскаржуваного наказу від 5 березня 2015 року №802-о зазначено пункт 7-2 частини першої статті 36 КЗпП України, частина чотирнадцята статті 5 Закону України «Про очищення влади», довідка про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці.
48.          Згідно з довідкою про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці ОСОБА_1 , який працював на посаді начальника ГУ ДФС в Одеській області, відповідно до критеріїв здійснення очищення влади, визначених у частині другій статті 3 Закону України «Про очищення влади» за період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року обіймав посаду(и), щодо яких встановлена заборона: з 4 червня 2013 року (наказ Міністерства доходів і зборів України від 4 червня 2013 року №922-о) по 16 червня 2014 року (наказ Міністерства доходів і зборів України від 16 червня 2014 року №1737-о) - начальник Головного управління Міндоходів у Волинській області.
49.          Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 5 Закону №1682-VII перевірці підлягають достовірність вказаних у заяві відомостей щодо незастосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону.
50.          Орган, який проводив перевірку, за результатами перевірки відомостей зазначених особою у заяві щодо не застосування до неї заборони, визначеної частиною третьою або четвертою статті 1 Закону №1682-VII, складає висновок про результати перевірки, яким встановлено достовірність або недостовірність таких відомостей.
51.          За приписами частини одинадцятої та дванадцятої статті 5 Закону №1682-VII, орган, який проводив перевірку, надсилає висновок про результати перевірки, підписаний керівником такого органу (або особою, яка виконує його обов`язки), керівнику органу, передбаченому частиною четвертою цієї статті, не пізніше ніж на шістдесятий день з дня початку проходження перевірки. Такий висновок може бути оскаржений особою в судовому порядку.
52.          У разі встановлення за результатами перевірки особи недостовірності відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті, орган, який проводив перевірку, надсилає копію висновку про результати перевірки до Міністерства юстиції України для офіційного оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України інформації про надходження такого висновку та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», не пізніш як у триденний строк з дня одержання такого висновку.
53.          За відомостями Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» стосовно ОСОБА_1 за результатами перевірки встановлено, що він підпадає під критерії здійснення очищення влади (люстрації) передбачені пунктом 4 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади». Час протягом якого на особу поширюється заборона, передбачена Законом України «Про очищення влади» - 10 років. Відомості про результати перевірки - у періоді з 4 червня 2013 року по 16 червня 2014 року обіймав посаду начальника Головного управління Міндоходів у Волинській області.
54.          Частиною чотирнадцятою статті 5 Закону України «Про очищення влади» визначено, що керівник органу, передбачений частиною четвертою цієї статті, на підставі висновку про результати перевірки, яким встановлено недостовірність відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті, не пізніше ніж на третій день з дня отримання такого висновку, керуючись положеннями частини третьої або четвертої статті 1 цього Закону, звільняє таку особу із займаної посади або не пізніше ніж на третій день з дня його отримання надсилає такий висновок керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та ініціювання звільнення з посади особи, стосовно якої було здійснено перевірку, для її звільнення з посади у встановленому законом порядку не пізніше ніж на десятий день з дня отримання висновку.
55.          Водночас із аналізу цих норм випливає, що встановлення для осіб заборони обіймати певні посади в органах державної влади чи їхніх самостійних структурних підрозділах пов`язується із самим лише фактом зайняття у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням, посад, зокрема, передбачених пунктом 4 частини другої статті 3 цього Закону, незалежно від того чи сприяла вона своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини, тобто не враховуючи жодної індивідуальної дії чи зв`язку особи з будь-якими антидемократичними подіями.
56.          Звільнення позивача проведено на підставі довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі про перебування позивача на відповідних посадах. При цьому встановлення фактів особистої протиправної поведінки позивача не було метою цієї перевірки. Будь-яких доказів як встановлено судом першої інстанції щодо вчинення дій та заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини матеріали справи не містять.
57.          Верховний Суд уважає за необхідне зазначити, що відсутність у Законі №1682-VII процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених частиною третьою статті 2 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), що кореспондує положенням частини другої статті 2 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року).
58.          Цей обов`язок випливає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
59.          У цьому зв`язку, ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України» вказав на відсутність застосування індивідуального підходу під час здійснення люстраційної перевірки, що й лягло в основу постанови Верховного Суду від 3 червня 2020 року №817/3431/14. 
60.          Так, у вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що заходи такої суворості як звільнення з посади із забороною займати посаду на 10 років не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави, без аналізу індивідуальної поведінки таких осіб та встановлення зв`язку із узурпацію влади, підривом основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.
61.          Підсумовуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ відповідача не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. 
62.          Оцінюючи пропорційність обмежень, застосованих до ОСОБА_1 , щодо легітимної мети (очищення влади), якої прагнули досягти органи державної влади, Верховний Суд вважає їх непропорційними, невиправданими та не необхідними у демократичному суспільстві.
63.          З огляду на наведене, суд першої інстанції правомірно зазначив, що висновки перевірки відносно начальника Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області ОСОБА_1 , за результатами якої складена довідка про результатами перевірки відомостей, зазначених в особовій та/або трудовій книжці, яка покладена в основу оскаржуваного наказу, є необґрунтованими.
64.          Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наказ Державної фіскальної служби України від 5 лютого 2015 року №802-о, яким звільнено позивача з підстави застосування заборони, визначених пунктом 3 частини другої статті 1 Закону №1682-VII, не відповідає критеріям обґрунтованості, добросовісності та розсудливості.
65.          За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову. Рішення суду першої інстанції відповідає закону і скасовано судом апеляційної інстанції помилково.
66.          Відповідно до статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
67.          З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 345, 352, 356 КАС України, пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року N460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2017 року у справі №815/1745/17 скасувати, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2017 року залишити в силі.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.В. Білак
О.А. Губська
О.В. Калашнікова,
Судді Верховного Суду