ПОСТАНОВА
Іменем України

10 червня 2020 року 
м. Київ
справа №826/111/16
адміністративне провадження №К/9901/39299/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Шипуліної Т. М.,
суддів: Бившевої Л. І., Хохуляка   В.   В.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної податкової інспекції в Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду м.  Києва (суддя Келеберда   В.   І.) від 01 червня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду (головуючий суддя - Шостак   О.   О., судді: Желтобрюх   І.   Л., Мамчур   Я.   С.) від 20 вересня 2016 року у справі №   826/111/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КМД-Трейдінвест Україна» до Державної податкової інспекції в Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,
УСТАНОВИВ:
У грудні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «КМД-Трейдінвест Україна» (далі - ТОВ «КМД-Трейдінвест Україна») звернулося до Окружного адміністративного суду м.   Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції в Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - ДПІ в Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві), у якому просило визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 23   липня 2015 року №   1401-23. 
Постановою Окружного адміністративного суду м.   Києва від 01 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20   вересня 2016 року, позов задоволено.
Задовольняючи цей позов суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що ТОВ «КМД-Трейдінвест Україна» своєчасно сплатило податкове зобов`язання по податку на додану вартість в сумі 1   586   711,00 грн, проте на рахунок одержувача зазначена сума не надійшла не з вини платника податків (позивача), а з вини банку. Таким чином, суди вважають, що товариство прикладав певних зусиль для вжиття заходів по усуненню порушень тобто, виконав усі дії, які від нього залежали.
Не погодившись із вказаними вище судовими рішеннями, ДПІ в Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві подала до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, у якій просила скасувати постанову Окружного адміністративного суду м.   Києва від 01 червня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20   вересня 2016 року, і прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
На обґрунтування касаційної скарги ДПІ в Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві стверджує про помилковість позиції судів попередніх інстанцій, оскільки позивачем своєчасно не виконано свого обов`язку по сплаті податкових зобов`язань, в результаті чого й утворився податковий борг, який став підставою для винесення оскаржуваної податкової вимоги та рішення про опис майна в подальшому.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 23 січня 2017 року відкрив провадження у цій справі за вказаною касаційною скаргою.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції. 
Відповідно до підп. 4 п. 1 розд. VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду ухвалою від 09   червня 2020   року прийняв цю справу до провадження та призначив її до розгляду.
Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, колегія суддів встановила таке.
24 лютого 2015 року ТОВ «КМД-Трейдінвест Україна» до податкового органу подано декларацію з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки №   9022717250, в якій самостійно визначено суму податкового боргу з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 944,58 грн.
18 травня 2015 року позивачем подано до податкового органу податкову декларацію з податку на додану вартість разом із додатком у вигляді Реєстру виданих та отриманих податкових накладних за квітень 2015 року, згідно з яких сума, яка підлягала до сплати в бюджет, складала 1   586   711,00 грн.
У зв`язку з наявністю в інтегрованих картках платника податків АІС «Податковий блок» ТОВ «КМД-Трейдінвест Україна» податкового боргу з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, 23 липня 2015 року ДПІ в Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві сформувала та надіслала податкову вимогу №   1401-23.
Цього ж дня, відповідачем було прийнято рішення про опис майна у податкову заставу №   1401-23.
Вважаючи податкову вимогу від 23 липня 2015 року №   1401-23 протиправною, ТОВ «КМД-Трейдінвест Україна» звернулося до суду з цим адміністративним позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.
Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Згідно з положеннями ч. 4 ст. 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до ч. 1, 2 та 3 ст. 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, ст. 2 та ч. 4 ст. 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду знаходить, що постанова Окружного адміністративного суду м.   Києва від 01 червня 2016 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2016 року відповідають зазначеним вимогам процесуального закону, а доводи касаційної скарги є необґрунтованими з огляду на наступне. 
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до підп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 Податковий кодекс України (далі - ПК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.
Пунктом 38.1 ст. 38 ПК України передбачено, що виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.
Згідно з п 57.1 ст. 57 ПК України платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За приписами п. 59.1 ст. 59 ПК України установлено, що у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Пунктом 129.6 ст. 129 ПК України передбачено, що за порушення строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів, установлених Законом України від 05 квітня 2001 року №   2346-III «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон №   2346-III), з вини банку або органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, такий банк/орган сплачує пеню за кожний день прострочення, включаючи день сплати, та штрафні санкції у розмірах, встановлених цим Кодексом, а також несе іншу відповідальність, встановлену цим Кодексом, за порушення порядку своєчасного та повного внесення податків, зборів, платежів до бюджету або державного цільового фонду. При цьому платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції.
У відповідності до п. 1.24 ст. 1 Закону №   2346-III переказ коштів - це рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі.
Платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача (п. 1.30 ст. 1 згаданого Закону).
Згідно з п. 8.1 ст. 8 Закону №   2346-III передбачено, що банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.
Під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника; для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку. Банки мають забезпечувати фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання (п. 22.4 ст. 22 Закону №   2346-III).
Статтею 32 Закону №   2346-III установлено, що банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів.
З аналізу вказаних вище законодавчих норм убачається, що виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк. Виконання платником податкового обов`язку по перерахуванню в бюджет суми податкового зобов`язання пов`язане з моментом подання в банк платіжного доручення на перерахування відповідних сум податкових зобов`язань та прийняття такого банком на виконання.
При цьому, у разі несвоєчасного надходження до державного бюджету грошових коштів не з вини платника податку, останній звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2018   року у справі №   823/1985/17. 
Як убачається з матеріалів справи, 20 грудня 2011 року між АТ Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «КМД-Трейдінвест Україна» укладено договір №   036-11/АНВ на розрахунково-касове обслуговування, відповідно до умов якого Банк відкриває Клієнту поточний рахунок в національній валюті №    НОМЕР_1 та зобов`язується здійснювати його розрахунково-касове обслуговування.
Також, 20 грудня 2011 року між АТ Банк «Фінанси та Кредит» та позивачем було укладено додатковий договір №   036-11/АНВ про обслуговування клієнта з використанням системи електронних платежів «Клієнт-Банк», згідно з умовами якого Банк зобов`язується проводити розрахункове обслуговування Клієнта з використанням системи електронних платежів «Клієнт-Банк», в т.   ч.: проводити розрахункові операції по дорученню Клієнта з використанням розрахункових документів в електронній формі, що передаються по каналам електронного зв`язку на умовах передбачених договором на розрахункове-касове обслуговуванням та цим додатковим договором, чинним законодавством України та внутрішніми правовими актами Банка; списання Банком грошових коштів з рахунку здійснюється за дорученням Клієнта або без його доручення у випадках, передбачених чинним законодавством України; розрахункове обслуговування Клієнта здійснюється з використанням документів в електронній формі, зокрема, платіжних доручень, заявок на купівлю-продаж валюти, виписок по рахункам Клієнта, зведених відомостей сум заробітної плати для зарахування на поточні рахунки працівників Клієнта, інших документів Клієнта.
Пунктом 5.3. Додаткового договору встановлено, що електронні документи, прийняті Банком від Клієнта по системі «Клієнт-Банк» в операційний день з 09.00 до 17.00 годин, проводяться по рахункам в той же день. Документи, прийняті після 17.00 проводяться наступного робочого дня.
Як вірно встановлено судами попередніх інстанцій, ТОВ «КМД-Трейдінвест Україна» своїм платіжним дорученням від 26   травня 2015 року №   305, яке сформоване в системі «Клієнт-Банк», зобов`язав Банк перерахувати 1   586   711,00 грн на рахунок №    НОМЕР_2 , відкритий товариством в Казначействі України, код 899998, на сплату податкових зобов`язань позивача по ПДВ за квітень 2015 року. Однак, Банк вказане платіжне доручення не виконав та кошти не перерахував.
При цьому, відповідно до довідки АТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 27 липня 2015   року №   9-713522/389 станом на 26   травня 2015 року вхідний залишок на рахунку позивача №    НОМЕР_1 складав 16   417   331,29   грн, що дозволяло Банку виконати платіжне доручення від 26   травня 2015   року №   305. 
Ураховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що ТОВ «КМД-Трейдінвест Україна» своєчасно, в межах встановлених законодавством термінів сплати податкових зобов`язань, направлено платіжне доручення до банківської установи на перерахування коштів до бюджету, яке було прийнято до виконання банком, про що свідчать відповідні штампи банківської установи, а отже товариством виконано свій податковий обов`язок зі сплати відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.
Таким чином, у даному випадку ненадходження грошових коштів до державного бюджету відбулось не з вини платника податку, у зв`язку з чим відсутні підстави для покладення на позивача відповідальності за несплату податку та вважати, що ним не виконано податкового обов`язку зі сплати податку.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14 листопада 2019 року №   826/25749/15.
За таких обставин, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду знаходить, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
Суд також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №   4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.   1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №   303-A, п. 29).
Відповідно до ст.350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення судів попередніх інстанцій, то відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.
Керуючись ч. 2 розд. ІІ «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року    №   460-IX, ст. 341, 344, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Державної податкової інспекції в Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві залишити без задоволення, постанову Окружного адміністративного суду м.   Києва від 01 червня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2016 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді Верховного Суду                                                                      Т.   М.   Шипуліна
                                                                                                    Л.   І.   Бившева
                                                                                                    В.   В.   Хохуляк