КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                           _______________________________________
Справа  № 753/2400/19
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/4701/2020
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
 4 травня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:             
                                    судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 грудня 2019 року (суддя Лужецька О.Р.) у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада» про визнання зобов`язання припиненим та відшкодування моральної шкоди, 
 
                                                                         встановила:
 
у січні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 4 677грн 54коп. заборгованості за житлово-комунальні послуги, 1334грн 96коп. інфляційних втрат, 343,13грн 3% річних, 1921грн судового збору.
            Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 , який обслуговується ним як житлово-експлуатаційною організацією, про що 16 січня 2007 року між ними був укладений договір про управління будинком, надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території.
            Позивач стверджував, що відповідач порушує взяті на себе зобов`язання за договором, у зв`язку із чим за період з 1 квітня 2015 року по 31 жовтня 2018 року виникла заборгованість у сумі 4 677грн 54коп., яка підлягає стягненню з врахуванням положень ст. 625 ЦК України.
            У зв`язку із частковим погашенням заборгованості відповідачем, у травні 2019 року позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог і просив стягнути з відповідача 3 807грн 30коп. заборгованості, 1 394грн 87коп. інфляційних втрат, 315грн 56коп. 3% річних, 6 001грн 03коп. пені та 1921грн судового збору.
            У березні 2019 року відповідач подав зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати зобов`язання по сплаті платежів по договору про управління будинком, надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території від 16 січня 2007 року за квітень, червень 2016 року, червень-грудень 2017року, квітень-жовтень 2018 року припиненими, а у січні-березні 2018 року припиненими частково, та стягнути з позивача 25 000грн моральної шкоди, посилаючись на те, що він частково вносив щомісячні платежі, які не були враховані позивачем та ним не визнаються.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, відповідач зазначав, що у зв`язку із протиправними діями позивача він зазнав надзвичайних страждань, його фізичний та психологічний стан значно погіршився, він отримав позов, у якому були зазначені неправдиві відомості про наявність у нього заборгованості з платежів, які він оплачував своєчасно.            
            Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року позов ТОВ «Рада» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Рада» 3 807грн 30коп. боргу, 1 394грн 87коп. інфляційних нарахувань, 315грн 56коп. трьох відсотків річних, 6 001грн 03коп. пені, 1921грн судового збору. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.
            У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічну позовну заяву.
            Відповідач посилається на неповне встановлення судом обставин справи, неналежну оцінку наданих ним доказів про часткову оплату заборгованості, не врахування судом його заяви про застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення заборгованості за період з квітня по грудень 2015 року та пені за період з квітня 2015 по жовтень 2018 року.
            Також відповідач вважає, що рішення суду є необґрунтованим, судом не наведені розрахунки стягнених сум, неправильно застосовані норми матеріального права в частині стягнення з нього пені, розмір якої значно перевищує суму боргу.
            Крім того, відповідач зазначає про порушення судом норм процесуального права, так як суд не розглянув його заяву про відкладення судового засідання, подану своєчасно до канцелярії суду, що призвело до неповного з`ясування обставин справи.
            У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, вважаючи, що судом правильно застосовані норми матеріального права.
            Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи.
            Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
            Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51,80кв.м на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2006 року.
            16 січня 2007р. між ТОВ «Рада» та ОСОБА_1 укладено договір про управління будинком, надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, предметом якого є надання підприємством послуг з утримання будинку (споруд) та прибудинкової території, житлово-комунальних послуг (централізоване водо-, теплопостачання та водовідведення), послуг по санітарно-технічному обслуговуванню будинку тощо.
            За умовами договору ОСОБА_1 зобов`язався вносити щомісячні платежі не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим за надані послуги за погодженими тарифами (пункт 4).
            Пунктом 8 договору сторони погодили, що за несвоєчасне внесення на рахунок підприємства плати, передбаченої цим договором, власник повинен сплачувати пеню у розмірі 1% від суми боргу за кожний день прострочення, але не більше 100% загальної суми боргу.
            Згідно наданого розрахунку за період з квітня 2015 року по жовтень 2018  року позивач нарахував за експлуатаційні витрати 8 521грн 10коп., однак відповідач сплатив 

4 713грн 80коп., здійснюючи оплату не кожного місяця.
            У березні 2019 року відповідач подав до суду заяву про застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення заборгованості за період з квітня 2015 року по грудень 2015 року, а також пені.
            Задовольняючи первісні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надані належні докази у підтвердження допущеної позивачем заборгованості зі сплати щомісячних платежів, а підстави для застосування позовної давності відсутні, так як строк позовної давності переривався шляхом часткової оплати відповідачем заборгованості. 
            Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що строк позовної давності переривався частковою оплатою щомісячних платежів.
            Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна, виходячи з наступного.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції на час виникнення спірних правовідносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
З наданих суду доказів вбачається, що позивач є організацією, яка надає послуги з утримання будинку та прибудинкової території, проти чого відповідач не заперечував, а відтак позивач має право на пред`явлення позовних вимог про стягнення із споживача житлово-комунальних послуг заборгованості за оплату за надання таких послуг.
Відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.    
Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. 
З наданого відповідачем відзиву на позовну заяву вбачається, що він не заперечував, що не виконував належним чином свої зобов`язання за договором, укладеним з позивачем, і з квітня 2015 року щомісячні платежі на отримані послуги вносив не регулярно та не у повному обсязі, а відтак суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність у відповідача заборгованості за договором про управління будинком, надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території.
Разом з цим, суд першої інстанції не звернув увагу на твердження відповідача про сплату ним саме періодичних платежів за отримання комунальних послуг.
Суд першої інстанції не дослідив надані відповідачем квитанції та не надав оцінку його запереченням стосовно дій позивача по зарахуванню щомісячних платежів, внесених у липня 2017 - березні 2018 року, на погашення заборгованості, яка виникла з квітня 2015 року.
Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії 

або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини 1 статті 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.
За умовами укладеного між сторонами 16 січня 2007 року договору, відповідач зобов`язався сплачувати послуги у встановлені договором строки, а саме щомісячно, не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що з квітня 2015 року по 31 грудня 2017 року щомісячний платіж за послуги позивача становив 181грн 30коп., а з 1 січня 2018 року - 253грн 82коп., що відповідач не спростовував.
З наданих відповідачем доказів вбачається, що 3 червня 2016 року та 7 липня 2016 року ним перераховано на рахунок позивача по 181грн 30коп., а у квитанціях зазначено призначення платежу - за квітень 2016 року. 
Позивачем вказані платежі зараховані, як плата за січень та квітень 2016 року.
Аналогічна щомісячна сума сплачувалася відповідачем 8 числа кожного місяця, починаючи з червня 2017 року по 11 березня 2018 року, а у квитанціях зазначалося призначення платежу - «за травень 2017 року».
Позивачем платіж, внесений 8 червня 2017 року, зарахований за травень 2017 року, а інші платежі зараховані, як погашення заборгованості за квітень -грудень 2015 року.
Враховуючи вищезазначені норми матеріального права та умови укладеного між сторонами договору, колегія суддів вважає, що у зазначений період відповідачем сплачувався щомісячний платіж на оплату послуг позивача, не зазначалося про погашення заборгованості, а відтак позивач не мав правових підстав для зарахування внесених відповідачем платежів, розмір яких відповідав щомісячному платежу, на погашення заборгованості, яка виникла з квітня 2015 року. 
Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 22 березня 2017 року (справа 6-43цс17), за змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. 
Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. 
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу.
При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу 

позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. 
Суди повинні дослідити призначення платежів, квитанції на сплату житлово-комунальних послуг та історію таких оплат і в разі вчинення боржником оплати чергового платежу, встановити чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, що не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності, про що заявив відповідач, у зв`язку із  перериванням позовної давності шляхом часткової оплати заборгованості.
Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність у три роки.
Частиною 3 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).
26 березня 2019 року ОСОБА_1 подана заява про застосування позовної давності.
Умовами договору про управління будинком, надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території від 16 січня 2007 року сторони погодили, що оплата послуг буде проводитися відповідачем не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.
Таким чином, у разі не внесення відповідачем щомісячного платежу до 20 числа місяця, який настає за розрахунковим, у позивача виникало право на звернення до суду з приводу стягнення несплаченого щомісячного платежу, а відтак, твердження позивача, що строк позовної давності необхідно обраховувати з дати направлення відповідачу вимоги про погашення заборгованості, не ґрунтуються на нормах матеріального права. 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що заборгованість за житлово-комунальні послуги підлягає стягненню з  відповідача, починаючи з січня 2016р., так як за вказаний місяць оплата проводиться до 20 числа лютого, а позивач звернувся до суду із даним позовом 29 січня 2019 року.
Таким чином, заборгованість за період з квітня 2015 по грудень 2015 року стягненню з відповідача не підлягає у зв'язку із пропуском позивачем позовної давності.
Отже, з відповідача підлягає стягненню заборгованість за період з січня 2016 року по березень 2016 року, за травень 2016 року, з липня 2016 року по квітень 2017 року, що становить 2 538грн 20коп. (181,3 х 14).
Враховуючи внесення відповідачем з 8 червня 2017 року щомісячно по 181грн 30коп., колегія суддів вважає доведеним сплату відповідачем платежів за період з травня 2017 року по грудень 2017 року та відсутність у відповідача заборгованості за вказаний період.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості з січня 2018 року щомісячний платіж становив 253грн 82коп., що не оспорювалося відповідачем.
Однак, 8 лютого 2018 року та 11 березня 2018 року відповідачем сплачено по 181грн 30коп., отже, за січень та лютий 2018 року у відповідача наявна заборгованість у розмірі 145грн 04коп. (253,82-181,3 = 72,52х2).
З 8 квітня 2018 року відповідач вносив щомісячний платіж у розмірі 253грн 82коп., а відтак за період з березня 2018 року по жовтень 2018 року заборгованість відсутня.

За таких обставин, загальний розмір заборгованості за період з січня 2016 року по лютий 2018 року складає 2 683грн 24коп.
Відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції на час виникнення спірних праввідносин, споживач зобов'язаний у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах.
Пунктом 8 договору від 16 січня 2007 року сторони погодили, що за несвоєчасне внесення на рахунок підприємства плати, передбаченої цим договором, власник повинен сплачувати пеню у розмірі 1% від суми боргу за кожний день прострочення, але не більше 100% загальної суми боргу.
Так як оплата житлово-комунальних послуг проводиться щомісячними платежами, загальний розмір суми пені повинен обраховуватися з розміру несплаченого платежу за кожний місяць на кількість днів прострочення за кожним платежем окремо.
Зокрема, несплачений платіж за січень 2016 року становить 181грн 30коп., пеня за кожний день прострочки становить 1,813грн, строк прострочки за період з 21 лютого 2016 року по 30 січня 2019 року - 1074 дня, отже загальний розмір пені - 1 947,16грн.
Частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Таким чином, пеня за січень 2016 року за рік до пред`явлення даного позову складає 661грн 75коп.
Аналогічний розмір пені за лютий 2016 року, березень 2016 року, травень 2016 року, з липня 2016 року по травень 2017 року.
Отже, загальний розмір пені становить 11 911грн 50коп., що значно перевищує загальний розмір боргу, тому колегія суддів вважає, що з відповідача підлягає стягненню пеня у розмірі суми загального боргу - 2 683грн 24коп.
Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Так як між позивачем та відповідачем існують грошові зобов`язання, які відповідачем порушуються, тому наявна заборгованість підлягає сплаті з врахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних.
Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України (справа 6-2023цс15) і від них не відступив Верховний Суд.
Наведений позивачем розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних є неправильним, оскільки оплата житлово-комунальних послуг проводиться щомісячними платежами, тому інфляційні втрати та три відсотка річних повинні обраховуватися, виходячи із суми заборгованості за кожний місяць окремо.
Інфляційні втрати обраховуються шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення  на сукупний індекс інфляції за період прострочки виплати заборгованості.
Три відсотки річних розраховуються по формулі: сума боргу х 3% х кількість днів прострочення платежу : 365 : 100. 
Отже, з ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за період з січня 2016 року по лютий 2018 року та інфляційні втрати та три відсотки річних станом на 29 листопада 2018 року (згідно позовних вимог):
-         січень 2016р.: 181,30грн - житлово-комунальні послуги (далі послуги); 64,82грн - інфляційні втрати (далі інфляція); 15,06грн - 3% річних;
-         лютий 2016р.: 181,30грн - послуги; 62,39грн - інфляція; 14,63грн - 3% річних;

-         березень 2016р.: 181,30грн - послуги; 54,16грн - інфляція; 14,17грн - 3% річних;
-         травень 2016р.: 181,30грн - послуги; 54,39грн - інфляція; 13,26грн - 3% річних;
-         липень 2016р.: 181,30грн - послуги; 55,33грн - інфляція; 12,36грн - 3% річних;
-         серпень 2016р.: 181,30грн - послуги; 51,17грн - інфляція; 11,90грн - 3% річних;
-         вересень 2016р.: 181,30грн - послуги; 44,83грн - інфляція; 11,45грн - 3% річних;
-         жовтень 2016р.: 181,30грн - послуги; 40,85грн - інфляція; 10,99грн - 3% річних;
-         листопад 2016р.: 181,30грн - послуги; 40,85грн - інфляція; 10,55грн - 3% річних;  
-         грудень 2016р.: 181,30грн - послуги; 38,43грн - інфляція; 10,09грн - 3% річних;  
-         січень 2017р.:   181,30грн - послуги; 36,25грн - інфляція; 9,63грн - 3% річних;  
-         лютий 2017р.: 181,30грн - послуги; 32,42грн - інфляція; 9,21грн - 3% річних; 
-         березень 2017р.: 181,30грн - послуги; 30,52грн - інфляція; 8,75грн - 3% річних;
-         квітень 2017р.:  181,30грн - послуги; 27,80грн - інфляція; 8,30грн - 3% річних; 
-         січень 2018р.:  72,52грн - послуги; 4,56грн - інфляція; 1,67грн - 3% річних; 
-         лютий 2018р:  72,52грн - послуги; 3,73грн - інфляція; 1,50грн - 3% річних.
 
Отже, за період з січня 2016 року по лютий 2018 року з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 683грн 24коп. заборгованості за житлово-комунальні послуги, 642грн 50коп. інфляційних втрат та 163грн 52коп. три відсотка річних.
 
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги стосовно необґрунтованості рішення суду першої інстанції при вирішенні зустрічних позовних вимог є правомірними, так як рішення суду в цій частині не відповідає вимогам ст. 264 та 265 ЦПК України, а суд обмежився тільки посиланням на те, що зустрічний позов задоволенню не підлягає.
Переглядаючи рішення суду у зазначеній частині у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. 
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що позивач не визнає сплату ним щомісячних платежів у квітні та червні 2016 року, червні-грудні 2017 року, квітні-жовтні 2018 року, та часткову сплату у січні-березні 2018 року.

У статті 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов`язання, а саме: зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
            Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частина друга статті 598 ЦК України).
Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Виходячи зі змісту статей 526, 599 ЦК України зобов`язання буде вважатися виконане належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться.
З матеріалів справи вбачається, що сплачені відповідачем щомісячні платежі у вищезазначений період позивачем були зараховані на погашення заборгованості, яка утворилася з квітня 2015 року.
Отже, правових підстав вважати, що позивач не визнає внесені відповідачем платежі, не має.
Крім того, за умовами укладеного сторонами 16 січня 2007 року договору не передбачено, що внесення щомісячних платежів припиняє зобов`язання ОСОБА_1 по договору.
            Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що правові підстави для задоволення зустрічних позовних вимог про визнання припиненими зобов`язання по сплаті платежів по кожному місяцю окремо, відсутні, а права ОСОБА_1 підлягають захисту шляхом встановлення під час судового розгляду обставин сплати ним щомісячних платежів та відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за щомісячними платежами, які були оплачені відповідачем та неправильно зараховані позивачем на погашення заборгованості за попередній період.
Моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Приписами статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. 
Обґрунтовуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 посилався на неправомірність дій позивача, які полягали у пред`явленні позову про стягнення з нього заборгованості за житлово-комунальні послуги, так як щомісячні платежі ним вносилися своєчасно.
Проте, під час судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_1 не у повному обсязі виконував свої зобов`язання по укладеному з позивачем договору та щомісячні платежі вносив не постійно та не у повному обсязі, у зв`язку із чим виникла заборгованість, а відтак позивач мав правові підстави для подачі даного позову до суду, отже діяв правомірно, тому правові підстави для стягнення з позивача на користь відповідача моральної шкоди у зв`язку із пред`явленням даного позову відсутні.
Виходячи з вищевикладеного, правових підстав для задоволення зустрічного позову 

не встановлено.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
 Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, при розгляді справи допущені порушення норм процесуального права, які призвели до ухвалення немотивованого рішення, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ТОВ «Рада» та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При пред`явленні позовної заяви позивачем був сплачений мінімальний розмір судового збору, визначений Законом України «Про судовий збір», позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, тому відповідач повинен відшкодувати позивачу сплачений судовий збір.
            Крім того, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
            Апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, тому сплачений відповідачем за подачу апеляційної скарги судовий збір підлягає відшкодуванню пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (46%).
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК  України, колегія суддів 
 
постановила:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
            Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 грудня 2019р. скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов ТОВ «Рада» задовольнити частково.
            Стягнути з ОСОБА_1 , який проживає у АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада», яке знаходиться у м. Києві, вул. А. Ахматової, 3, код ЄДРПОУ 32070545, заборгованість за житлово-комунальні послуги у сумі 2 683грн 24коп., 2 683грн 24коп. пені, 642грн 50коп. інфляційних втрат, 163грн 52коп. три відсотка річних, судовий збір у сумі 1 921грн, а всього 8 093грн 50коп. 
            У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовити.
            Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада», яке знаходиться у м. Києві, вул. А. Ахматової, 3, код ЄДРПОУ 32070545, на користь ОСОБА_1 , який проживає у АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1 , судовий збір у сумі 1 325грн 49коп.

 
            Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

 
Суддя-доповідач                                                            І.М. Рейнарт

Судді                                                                               Г.М. Кирилюк

                                                                                         Т.А. Семенюк