ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

13 травня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №592/13844/18 
Номер провадження 22-ц/816/1208/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Хвостика С. Г. 
з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Сумська міська рада,
відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 ,
треті особи за зустрічним позовом: Комунальне підприємство «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» Сумської міської ради, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Сумської області Кушнір Людмила Григорівна,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 березня 2020 року в складі судді Алфьорова А.М., ухваленого у м. Суми, повне судове рішення складено 20 березня 2020 року,
                                                          в с т а н о в и в:
Звернувшись до суду із позовом у вересні 2018 року, ОСОБА_1 просила здійснити між нею та ОСОБА_2 поділ в натурі нежитлових приміщень, а саме цехів літ. «Г», площею 149,1 кв.м., та літ. «В1-1», площею 102,4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідного до варіанту поділу № 2 висновку експерта № 1141 від 14.08.2018 року та висновку експерта № 1140 від 14.08.2018 року відповідно. 
Свої вимоги мотивувала тим, що її та ОСОБА_2 належить на праві власності по 1/2 частині вказаних нежитлових приміщень. У неї виникла необхідність здійснити фактичний поділ даних приміщень, тому вона звернулась до відповідача з такою пропозицією, однак останній залишив її без уваги, тому вона і звернулась до суду з даним позовом. 
Також, до суду звернувся ОСОБА_2 із зустрічною позовною заявою, у якій просив: 1) визнати недійсними договори дарування від 09.07.2018 року 7/200 частин нежитлового приміщення в виробничому будинку від загальної площі 1440,6 кв.м., що складає 1/2 частку цеху (нежитлового приміщення) літ. «В1-1», площею 102,4 кв.м., та 1/2 частки нежитлового приміщення, частина квасильного цеху літ. «Г», загальною площею 152,0 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчених приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Сумської області Кушнір Л.Г., укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; 2) визнати недійсними технічні паспорти на вказані нежитлові приміщення, які були виданні на ім`я ОСОБА_1 23.04.2018 року. 
При цьому, вказував ОСОБА_3 , який подарував ОСОБА_1 1/2 частину вказаних приміщень, без відповідних дозвільних документів здійснив у спірному приміщенні літ. «Г-1» (квасильний цех) без погодження з іншим співвласником самочинну реконструкцію: влаштував три приміщення літ. «5», «6», «7», а на даху мансарди приміщення літ. «8», «9», «10», чим збільшив загальну площу об`єкта з 152 кв.м. до 195,5 кв.м., що відображено у технічному паспорті на об`єкт нерухомого майна від 28.09.2011 року. Таким чином ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 О . 1/2 частку квасильного цеху під літ. «Г» в виробничій будівлі нежитлового приміщення з незаконними самочинно збудованими об`єктами нерухомого майна, не визнавши на спірні приміщення права власності, при цьому ввівши в оману приватного нотаріуса Кушнір Л.Г., надавши нові технічні паспорти на нежитлові приміщення в виробничому будинку від 23.04.2018 року, в яких не значаться об`єкти самочинного будівництва, як самочинно збудовані без належного дозволу. Зазначає, що за його заявою було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо факту підроблення документів, печаток, штампів та бланків. 
Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 13.03.2020 року прийнято відмову ОСОБА_2 в частині позовних вимог щодо визнання технічних паспортів на нежитлові приміщення недійсними та закрито провадження в цій частині.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 13.03.2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове про задоволення цих вимог позову.
Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову, оскільки постановою Верховного суду України від 23.01.2018 року ОСОБА_3 було відмовлено у виділенні в натурі приміщень цеху, оскільки останнім було здійснено будівельні роботи з реконструкції цеху літ. «Г-1», яке є самочинним будівництвом. Даний факт було підтверджено також і висновком експерта в будівельно-технічній експертизі від 18.12.2019 року. Вказує, що при посвідченні спірних договорів ОСОБА_3 було повідомлено нотаріусу недостовірні відомості про предмет договору, тому приватний нотаріус під впливом обману посвідчив правочин, а ОСОБА_1 прийняла в дар приміщення, тому спірні договори дарування є недійсними. 
В іншій частині рішення суду не оскаржується, тому на підставі ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.
Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи не направлено.
В судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримала та просила задовольнити.
Позивач, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3 і третя особа приватний нотаріус просили рішення залишити без змін.
Інші учасники у справі до суду не прибули, але про час та місце його проведення повідомлені належним чином.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як вбачається із цивільної справи та встановлено судом першої інстанції, що відповідно до договорів дарування від 21.12.2011 року, посвідчених приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Сумської області Нагорною Н.В., зареєстрованих в реєстрі за №№ 10375, 10376 ОСОБА_2 є власником 1/2 частки нежитлового приміщення, частина квасильного цеху під літ. «Г», загальною площею 152,0 кв.м., та 7/200 частини нежитлового приміщення в виробничому будинку, загальною площею 102,4 кв.м. (згідно плану під літ.В-1), що складає 1/2 частку цеху, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
09.07.2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено два договори дарування, посвідчених приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Сумської області Кушнір Л.Г. та зареєстровано в реєстрі за №№ 1279, 1283, за якими ОСОБА_3 подарував доньці  ОСОБА_1 у особисту приватну власність 7/200 частин нежитлового приміщення в виробничому будинку від загальної площі 1440,6 кв.м., що складає 1/2 частину цеху (нежитлового приміщення) літ. «В-1» площею 102,4 кв.м., а також 1/2 частину нежитлового приміщення, частина квасильного цеху під літ. «Г» в виробничому будинку, загальною площею 149,1 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказане майно належало ОСОБА_3 на праві власності згідно договорів купівлі - продажу від 05.11.2002 року за реєстраційним № 5878 та від 30.09.2003 року за реєстраційним №2100.
Також, встановлено, що у цеху літ. «Г» (літ. «Г-1») самочинно збудовано приміщення «5», «6», «7» та поверх мансарди літ. «м/с» (приміщення «8», «9», «10») площею 46,4 кв. м, внаслідок чого площа цеху літ. «Г-1» збільшилася до 195,5 кв. м.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.05.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 25.06.2016 року, у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про реальний розподіл нерухомого майна та його виділ, як окремі об`єкти нерухомості, яким є нежитлові приміщення: частина квасильного цеху літ. «Г-1», площею 152 кв.м., 7/100 частин цеху літ. «В-1», площею 102,4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , було відмовлено, оскільки предметом поділу є самочинно збудовані позивачем приміщення: «5», «6», «7» та поверх мансарди літ. «м/с» (приміщення «8», «9», «10») цеху «Г-1».
Постановою Верховного Суду від 23.01.2018 року касаційну скаргу ОСОБА_3 було залишено без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.05.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 25.06.2016 року залишено без змін.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання спірних договорів дарування недійсними з мотивів наведених у позові.
Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 717, ч. 1 ст. 718 , ч. 2 ст. 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частиною 2 ст. 376 ЦК встановлено, що особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
У зв`язку з цим самочинне будівництво не є об`єктом цивільного права і не може бути предметом цивільно-правового договору, тобто договір, предметом якого є об`єкт самочинного будівництва, суперечить закону.
Проте, у справі, що переглядається, предметом спірних договорів дарування було нерухоме майно, а саме: 1/2 частина цехів (нежитлових приміщень) літ. «В-1» та літ. «Г-1», які належали дарувальнику ОСОБА_3 на праві власності та було зареєстроване у встановленому законом порядку, а не самочинно збудовані приміщення: «5», «6», «7», «8», «9», «10» цеху «Г-1», на що посилається ОСОБА_2 у своєму позові.
Тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання спірних договорів дарування недійсними за вказаних ОСОБА_2 обставин.
Відповідно до частини 1 ст. 317 та частини 1 ст. 319 ЦК України зміст права власності - це власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном, якими останній розпоряджається на власний розсуд.
Оскільки за оспорюваними договорами дарування відбувся перехід права власності до позивача на об`єкти нерухомого майна, що належали на праві часткової власності її попередньому власнику ОСОБА_3 , законне право власності іншого співвласника, яким виступає відповідач, вчиненими правочинами не порушено.     
Що стосується визнання спірних договорів дарування недійсними з підстав введення дарувальника в оману, то слід зазначити наступне. 
Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (роз`яснення пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).
Натомість ОСОБА_2 , відповідно до приведених норм права, про введення ОСОБА_1 в оману під час укладання оскаржених правочинів, належними та допустимими доказами не довів. 
Крім того, оспорювати правочин з підстав введення в оману під час його вчинення наділена правом лише сторона такого правочину. 
Також, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. 
У даному випадку позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не довів про порушення його прав, свобод чи інтересів, як співвласника іншої частини майна - цехів (нежитлових приміщень) літ. «В-1» та літ. «Г-1», оспорюваними правочинами, оскільки внаслідок дарування 1/2 частини вказаного майна відбулася лише зміна його власника без зміни правового режиму його користування, визначеного з попереднім власником ОСОБА_3 .
Інші аргументи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів у справі та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

                                                             п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 березня 2020 року в оскарженій частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 травня 2020 року.

Головуючий -                                                                                                 С.С. Ткачук

Судді:                                                                                                             О.Ю. Кононенко

                                                                                                                        С.Г. Хвостик