Дата документу 05.05.2020 Справа № 335/836/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 335/836/20 
Провадження №22-ц/807/1676/20 
Головуючий в 1-й інстанції – Гашук К.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 року                                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.,	
секретар	Бєлова А.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 лютого 2020 року, постановлену у м. Запоріжжі у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про забезпечення позову у цивільній справі № 335/836/20 (провадження 2/335/1037/2020) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,- 

В С Т А Н О В И В:

У січня 2020 року позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до  ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , в якому просив звернути стягнення на предмет іпотеки – нерухоме майно, нежилі приміщення, розташовані у підземному пішохідному переході за адресою – АДРЕСА_1 , власником яких є ОСОБА_1 на підставі договору дарування нерухомого майна, в рахунок погашення загальної заборгованості ОСОБА_2 перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором №СМ-SME200/403/2008 від 12.09.2008 у розмірі 7 617 978,50 грн. та застосувати спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною не нижче вартості предмету іпотеки, визначеної внаслідок проведення незалежної оцінки майна; стягнути з ОСОБА_1 судовий збір.

Одночасно з позовом позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно – нежилі приміщення, розташовані у підземному пішохідному переході за адресою: АДРЕСА_1 , на які у своєму позові просив звернути стягнення як на предмет іпотеки.

Заява обґрунтована тим, що 16.01.2009 в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є позивач) та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № РМ- SME200/403/2008/1, згідно якого ОСОБА_2 передав, а позивач прийняв в іпотеку нежилі приміщення 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13 розташовані у підземному пішохідному переході за адресою: АДРЕСА_1 . Також, вказаним договором було визначено зобов`язання відповідача відносно предметів іпотеки, відповідно до ст.ст. 9, 10 ЗУ «Про іпотеку». На разі право власності на майно, що є предметом іпотеки зареєстроване за відповідачем, ОСОБА_1 . У зв`язку із тим, що право власності на предмет іпотеки неодноразово переоформлювалось за різними особами, заявник вважав, що існує велика ймовірність, що право власності буде зареєстроване за іншою особою, що ускладнить виконання рішення у разі задоволення позовних вимог. Посилаючись на вказані обставини позивач просив суд застосувати заходи забезпечення позову.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 лютого 2020 року, заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про забезпечення позову у цивільній справі № 335/836/20 (провадження 2/335/1037/2020) за позовом (місце знаходження: 03618, м. Київ, вул. Фізкультури, буд. 28Д, ЄДРПОУ 36789421) до ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ), третя особа ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про звернення стягнення на предмет іпотеки – задоволено.
Накладено арешт на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 
нежиле приміщення (магазин), загальною площею 9,4 кв.м., приміщення 6, реєстраційний номер 935708723101; 
нежиле приміщення (магазин), загальною площею 9,7 кв.м., приміщення 7, реєстраційний номер 935907123101; 
нежиле приміщення (магазин), загальною площею 9,7 кв.м, приміщення 8, реєстраційний номер 937307523101; 
нежиле приміщення (магазин), загальною площею 9,4 кв.м, приміщення 9, реєстраційний номер 936575223101; 
нежиле приміщення (магазин, загальною площею 9,4 кв.м., приміщення 10, реєстраційний номер 937334223101; 
нежиле приміщення (магазин), загальною площею 9,7 кв.м, приміщення 11, реєстраційний номер 937371423101; 
нежиле приміщення (магазин), загальною площею 9,7 кв.м., приміщення 12, реєстраційний номер 937403523101; 
нежиле приміщення (магазин), загальною площею 9,4 кв.м., приміщення 13, реєстраційний номер 937493123101.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість висновків суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні вимог заяви про забезпечення позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те що, ОСОБА_1 є власником спірних нежитлових приміщень і на момент набуття права власності, нерухоме майно було вільне від обтяжень. 

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За положенням ч. 1 п. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу – без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи вимоги заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявлений позивачем вид заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно, а саме приміщення 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13 розташовані у підземному пішохідному переході за адресою: АДРЕСА_1 , на які позивач просить звернути стягнення, як на предмет іпотеки у своєму позові, передбачений нормами чинного законодавства, є доцільним в рамках даної справи та співмірними із заявленими позовними вимогами, він має тимчасовий характер та діє до виконання рішення суду, тому не може призвести до порушення прав та законних інтересів позивача, відповідача та третьої особи. Необхідність обрання даного виду забезпечення позову є обґрунтованою, оскільки вбачаються достатні підстави вважати, що невжиття такого заходу забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим у подальшому реальне та ефективне виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

З вказаними висновками суду першої інстанції, погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В силу ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз`яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При цьому слід враховувати, що вжитті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Виходячи зі змісту ст.ст. 149-153 ЦПК України, забезпечення позову слід розуміти як вжиття судом заходів для охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання можливого прийнятого за його позовом позитивного рішення.

Згідно з п. 6, 7 ст. 153 ЦПК України, про забезпечення позову суд постановляє ухвалу, в якій зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання. 

Пунктами 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до матеріалів справи, 16.01.2009 в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є позивач) та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № РМ- SME200/403/2008/1, згідно якого ОСОБА_2 передав, а позивач прийняв в іпотеку нежилі приміщення 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13 розташовані у підземному пішохідному переході за адресою: АДРЕСА_1 .

Приватним нотаріусом ЗМНО Задачиною Н.В. 16.01.2009 на підставі ст.73 ЗУ «Про нотаріат» у зв`язку із посвідченням вказаного договору іпотеки, накладено заборону відчуження зазначеного в договорі нерухомого майна до припинення договору іпотеки.

Між тим, на даний час право власності на майно, що є предметом іпотеки, зареєстровано за відповідачем - ОСОБА_1 .

Оскільки предметом позову є нерухоме майно, на яке позивач просить суд звернути стягнення, як на предмет іпотеки, і яке наразі знаходиться у власності особи, що не була стороною договору іпотеки № РМ-SME200/403/2008/1 від 16.01.2009 року, з метою забезпечення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог і з урахуванням співмірності заявлених вимог, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо доцільності вжиття заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Доводів, які б вказували на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали суду апеляційна скарга не містить.

З мотивів, викладених вище, колегія суддів приходить до висновку, що судом вжито заходів забезпечення позову з дотриманням вимог ЦПК України, підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, не вбачається.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). 
02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі – Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 лютого 2020 року у цій справі залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повна постанова складена 07 травня 2020 року.

Головуючий, суддя-доповідач                                                С. В. Кухар

Судді:                                                                         О. В. Крилова

О. З. Поляков