Ухвала
 
20 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 208/5099/16-ц
провадження № 61-7789ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2020 року в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , про визнання дій щодо реєстрації у предметі іпотеки третіх осіб неправомірними та позбавлення права користування житловим приміщенням,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2016 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просило: припинити дії, які порушують його права як сторони договору іпотеки, шляхом визнання дій ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 щодо реєстрації у предметі іпотеки неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , неправомірними та вчиненими з порушенням умов законодавства; виселити зі зняттям з реєстрації неправомірно зареєстровану особу - ОСОБА_4 з житлового будинку (предмета іпотеки), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Позов обґрунтовано тим, що 20 вересня 2007 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), назву якого змінено на АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DZE0GA00000055, за яким банк надав ОСОБА_1 кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі 19 440 доларів США строком до 20 вересня 2027 року, а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в порядку та у строки, встановлені кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 20 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, за яким відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме - житловий будинок загальною площею 39,30 кв. м, житловою площею 24,80 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане майно належить відповідачам на праві власності на підставі свідоцтва про право власності. Договором іпотеки передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише за умови отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Банк як іпотекодержатель не надавав своєї згоди на реєстрацію ОСОБА_4 у предметі іпотеки, тому така реєстрація є порушенням умов цивільно-правового договору.
 
Заочним рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а заочне рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області - без змін.
 
06 травня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на заочне рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову в цій справі є визнання дій щодо реєстрації у предметі іпотеки третіх осіб неправомірними та позбавлення права користування житловим приміщенням.
 
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження. 
 
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Доводи заявника про те, що суди не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 570/3689/16-ц про те, що відповідачі підлягають виселенню, оскільки їх реєстрація в будинку (предметі іпотеки), в тому числі реєстрація неповнолітньої дитини була спрямована лише на те, щоб уникнути реалізації майна, на яке звернено стягнення, не заслуговують на увагу, оскільки у вказаній заявником постанові Верховного Суду встановлені обставини, які не є подібними до обставин, встановлених судами в цій справі, а тому викладені в ній висновки не підлягають беззастережному застосуванню в цій справі. Так у справі 570/3689/16-ц Верховний суд дійшов висновку про правомірність виселення відповідачів, виходячи з того, що особа та її неповнолітній син без письмової згоди іпотекодержателя (банку) були зареєстровані в будинку після того, як набрало законної сили рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Натомість в цій справі позовні вимоги банку стосуються скасування реєстрації та виселення неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку було зареєстровано у квартирі, що є предметом іпотеки, 15 квітня 2009 року, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки було заявлено банком у лютому 2009 року, тобто після реєстрації ОСОБА_4 у предметі іпотеки. Крім того, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2014 року у справі № 415/8006/12 встановлено, що зареєстровані у предметі іпотеки особи, в тому числі матір малолітньої ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , не виселені з нього.
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення у постанові Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2020 року в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , про визнання дій щодо реєстрації у предметі іпотеки третіх осіб неправомірними та позбавлення права користування житловим приміщенням.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. О. Кузнєцов	
 	 	
 	М. Ю. Тітов