П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  560/3338/19 
Головуючий у І інстанції:  Божук Д.А.  
Суддя-доповідач:  Кузьменко Л.В. 
10 березня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Кузьменко Л.В. 
суддів:  Совгири Д. І.  Франовської К.С. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року (рішення ухвалене суддею Божук Д.А. 27 грудня 2019 року в м.Хмельницький) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області про  визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом, в якому просила:
- визнати протиправними дії Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплаті в день виключення зі списків Управління СБУ у Хмельницькій області - 07.12.2018 року грошового забезпечення за грудень 2018 року, допомоги для оздоровлення і матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, грошової компенсації за неотримане речове майно та грошової компенсації за невикористанні 50 днів додаткової соціальної відпустки як одинокій матері;
- стягнути з Управління СБУ у Хмельницькій області середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 08.12.2018 по день фактичного розрахунку - 23.07.2019 в розмірі 98564,40 коп.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області щодо не проведення з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні.
Стягнуто з Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 98564 (дев`яносто вісім тисяч п`ятсот шістдесят чотири) грн 40 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2018 по 23.07.2019 без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Також вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погодившись з рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи.  Вважає, що застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норми трудового законодавства є помилковим, оскільки  проходження військової служби врегульовано спеціальними нормами права, яким не передбачено виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також зазначає, що Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області не є самостійним розпорядником коштів, а тому, кошти для виплати всіх належних ОСОБА_1 сум при її звільненні, не були закладені в кошторис. Виплата компенсації позивачці стала можлива лише після надходження відповідних коштів від зазначеної установи.
13 лютого 2020 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечує проти доводів, наведених в апеляційній скарзі, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим , просить залишити його в силі.
Відповідно до ч. 1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, а матеріалами справи підтверджено, що позивач в період з 15.11.2007 по 18.06.2009 проходила військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу, а з 18.06.2009 по 07.12.2018 за контрактом осіб офіцерського складу в Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області.
Згідно з витягом з наказу Управління Служби безпеки України від 07.12.2018 №208-ОС "По особовому складу" виключено 07.12.2018 зі списків особового складу майора ОСОБА_1 , провідного спеціаліста відділу охорони державної таємниці, звільнену наказом Першого заступника Голови СБ України від 24.11.2018 №1514-ОС за підпунктом "а" пункту 61, підпунктом "к" пункту 62 та підпунктом "а" пункту 88-1 (жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу) Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України.
За змістом довідки Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області від 25.11.2019 №72/21/202/6754 відповідач звертався до ФЕУ СБ України щодо збільшення кошторисних призначень для виплати належних ОСОБА_1 : грошового забезпечення за грудень 2018 року, допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік в сумі 16569,41 грн (лист №72/21/26/16861 від 03.12.2018); одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в сумі 66424,51 грн (лист №72/21/26/77 від 02.01.2019); компенсації вартості речового майна в сумі 19219,12 грн (лист №72/21/26/1640 від 29.01.2019); компенсації за 50 днів невикористаної додаткової соціальної відпустки як одинокій матері в сумі 19479,33 грн (лист №72/21/202/419 від 01.04.2019).
Відповідно до довідок Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області від 12.09.2019 №72/Я-107/103 та від 25.11.2019 №72/21/202/6754 ОСОБА_1 виплачені наступні види грошового забезпечення та виплати компенсаційного характеру:
18 грудня 2018 року грошове забезпечення за грудень 2018 року в сумі 3310,22 грн (платіжне доручення №1637 від 13.12.2018);
22 грудня 2018 року допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік в сумі 13259,19 грн (платіжне доручення №1668 від 20.12.2018);
14 лютого 2019 року компенсація за неотримане речове майно в сумі 19219,12 грн (платіжне доручення №147 від 13.02.2019);
27 лютого 2019 року одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби в сумі 66424,51 грн (платіжне доручення №191 від 26.02.2019);
23 липня 2019 року компенсація за 50 днів невикористаної додаткової соціальної відпустки як одинокій матері в сумі 19479,33 грн (платіжне доручення №828 від 19.07.2019).
Згідно з довідкою Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області від 12.09.2019 №72/Я-107/103 грошове забезпечення ОСОБА_1 в жовтні 2018 року складало 14293,04 грн, а в листопаді 2018 року – 12077,18 грн.
Підставою звернення до суду з позовом стали протиправні, на переконання позивача,  дії відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині щодо визнання протиправною бездіяльності Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області щодо не проведення з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні та стягнення на її користь  з відповідача  середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2018 по 23.07.2019 в сумі 98564 (дев`яносто вісім тисяч п`ятсот шістдесят чотири) грн 40 коп., суд першої інстанції  виходив з того, що спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця. відтак, суд дійшов висновку, що у даному випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню  норми трудового законодавства. А з огляду на те, що остаточний розрахунок із позивачем проведено 23 липня  2019 року, до спірних правовідносин належить застосовувати приписи ст.ст. 116 та 117 КЗпПУ,  а отже,   ОСОБА_1 має право на отримання виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2018 року по 23.07.2019 року в сумі 98564,40 грн.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції на підставі доводів та вимог апеляційної скарги та встановлених обставин справи, колегія суддів виходить з такого.
Згідно із положеннями частини 2  статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"  (далі Закон №2011-ХІІ).
Відповідно до статті першої Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини другої статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Частиною першою та другою  статті 9 Закону №2011-ХІІ  встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Положеннями пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Отже, вказане свідчить про те, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, зокрема щодо належного матеріального та побутового забезпечення, враховуючи особливості військової служби, з метою стимулювання досягнення високих результатів у службовій діяльності. Звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Згідно з правової позиції, висловленої колегією суддів Верховного Суду України у своїй постанові від 17 лютого 2015 року (справа № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Крім того, Європейський суд з прав людини в рішенні від 10.03.2011 у справі «Сук проти України» вказав, що держава може ввести, призупинити або припинити виплати працівникам з державного бюджету, внісши відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні виплати є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.
Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
Також, колегія суддів зауважує, що норми КЗпП України не поширюються на військовослужбовців в частині порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Разом з тим, спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми ст.ст.116, 117 КЗпП України та поширити останні на спірні правовідносини.
Так, в силу приписів частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до положень статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відтак, враховуючи те, що спеціальне законодавство, яким врегульовано порядок проходження військової служби, порядок і строки виплати грошового забезпечення військовослужбовцям при звільненні з військової не передбачає дату проведення остаточного розрахунку та відповідальність управління СБУ - роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18.
Таким чином, доводи скаржника щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм Кодексу законів про працю України є необґрунтованими, а висновки суду першої інстанції цілком правильними. 
Разом з тим, відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
У вказаній справі Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Так, предметом цього адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що не входить до структури заробітної плати.
Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Оскільки спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому при обчисленні строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норми спеціального процесуального закону.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №815/2681/17, у постанові від 22 січня 2020 року у справі №620/1982/19.
За правилами частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 цього Кодексу).
У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Як зазначалося вище, остаточний розрахунок з позивачем Управління Служби безпеки України у Хмельницькій провело 23.07.2019 року, проте до суду з цим позовом позивач звернувся лише 22.10.2019 року, тобто через  три місяці після отримання належних їй до виплати коштів при звільненні.
Зважаючи на обставини цієї справи у співвідношенні з правовим регулюванням спірних відносин, колегія суддів приходить до переконання про необхідність залишення позову без розгляду, а також зауважує на не наведенні позивачем обставин, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі позивача, обставин, які б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду у цій категорії спорів.
В аспекті наведеного слід зазначити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Отже, позивач звернувся до адміністративного суду з пропуском установленого процесуальним законом місячного строку.
З урахуванням викладеного, зважаючи на обставини цієї справи у співвідношенні з правовим регулюванням спірних відносин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції прийняте рішення з порушенням норм процесуального права та про необхідність залишення позову без розгляду.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вирішив його скасувати та прийняти нове рішення про залишення позовних вимог без розгляду, оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права.

          Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області  задовольнити  частково.
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії   скасувати.
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії  залишити без розгляду.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі   10 березня 2020 року.

Головуючий	 	 	Кузьменко Л.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Совгира Д. І.    Франовська К.С.