Справа № 453/1311/18                                Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/1721/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:16

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
секретар – Юзефович Ю.І.
з участю представника позивача ОСОБА_1 ,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 01 квітня 2019 року, постановлене у складі головуючого судді Микитина В.Я., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, -

       В С Т А Н О В И Л А:

       Позивач ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом, в якому просить зобов`язати відповідача – ОСОБА_2 усунути йому перешкоди у користуванні власною земельною ділянкою площею 0, 08 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться по АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинно будівництва – фундаменту житлового будинку із зведеними на ньому із бувших у вжитку залізничних шпал стінами першого поверху та встановленими дерев`яними балками перекриття першого поверху. Судові витрати у справі просить покласти на відповідача.
       Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 01 квітня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. 
       Зобов`язано ОСОБА_2 усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні належною йому на праві власності земельною ділянкою площею 0, 08 га для ведення особистого селянського господарства, розташованою у АДРЕСА_1 , - шляхом знесення самочинно збудованого бетонного фундаменту житлового будинку із зведеними на ньому із бувших у вжитку залізничних шпал стінами першого поверху та встановленими дерев`яними балками перекриття першого поверху.
       Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 704 грн. 80 коп. судових витрат у справі.
       Не погоджуючись з даним рішенням відповідач ОСОБА_2 оскаржив таке в апеляційному порядку. Вважає, що суд ухвалив рішення при неповно з`ясованих обставинах справи та дійшов до висновку про задоволення позову передчасно. 
       В апеляційній скарзі покликається на те, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Звертаючись до суду з указаним позовом позивачем не надано жодного доказу про те, що відповідач відмовляється від проведення перебудови, згідно ст. 376 ЦК України. 
       На думку апелянта, встановлені висновком експертизи від 31 травня 2017 року обставини щодо здійснення відповідачем будівництва з порушенням вимог законодавства, не є підставою для задоволення вимог позивача про знесення такого будівництва, оскільки крайньому заходу передує виконання пункту першого частини сьомої ст. 376 ЦК України щодо здійснення перебудови самочинного об`єкта. Викладена стороною відповідача позиція узгоджується з правовим висновком, зробленим у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі №396/724/16-ц. 
       Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що лише частина об`єкта самочинного будівництва знаходиться на земельній ділянці позивача. Заявляючи про знесення в цілому спірного об`єкта, позивач не обґрунтував яким чином порушуються його права тією частиною самочинного будівництва об`єкта, який знаходиться на земельній ділянці, яка йому не належить. За таких обставин, позивачем не доведено, а судом не мотивовано необхідність у знесенні об`єкта самочинного будівництва в цілому. 
       Вирішуючи питання про знесення об`єкта самочинного будівництва, який розташований на земельній ділянці комунальної власності, суду слід було належним чином визначитись із суб`єктним складом учасників судового процесу і залучити до участі у справі власника земельної ділянки, яким в даному випадку є Славська селищна рада. 
       Вважає, що з таким позовом до суду може звернутись лише відповідний орган державної влади або органу місцевого самоврядування, а не землекористувач, права якого порушуються. 
       Просить скасувати рішення Сколівського районного суду Львівської області від 01 квітня 2019 року та постановити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити. 
       У відзиві на апеляційну скаргу адвокат позивача зазначив про безпідставність та надуманість апеляційної скарги. Зокрема вважає, безпідставним посилання на ч. 7 ст. 376 ЦК України, оскільки позивач чітко зазначив, що він, як власник земельної ділянки, категорично заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно (будівництво) ОСОБА_2 , який здійснив самочинне будівництво на його земельній ділянці. 
       Твердження апелянта про те, що до ухвалення рішення про знесення самочинного будівництва не було вжито заходів щодо реагування та притягнення його до відповідальності не відповідає дійсності, оскільки позивач неодноразово звертався до відповідача з усною та письмовою вимогою щодо припинення порушення його прав та знесення самочинного будівництва, яке зведене на земельній ділянці, яка є власністю позивача; звертався у відповідні органи із скаргами. Однак відповідач не вчиняє жодних дій для відновлення порушеного права позивача. 
       Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.
       Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.
04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.
       А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.        
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить земельна ділянка площею 0,08 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер: 4624555700:01:005:0453), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідачем у серпні 2018 року розпочато будівництво житлового будинку на земельній ділянці комунальної власності орієнтовною площею 0, 0044 га, яка межує із земельною ділянкою позивача.
З акту виїзду земельної комісії Славської селищної ради щодо обстеження та встановлення у натурі (на місцевості) меж земельної ділянки за зверненням позивача від 22.08.2018 року вбачається, що комісією встановлено, що відповідачем без будівельного паспорта забудови земельної ділянки та відповідних дозвільних документів на початок робіт здійснюється будівництво також і на належній позивачу земельній ділянці із захопленою її площею 0, 0019 га.
Дані обставини відповідачем визнаються та не оспорюються. 
Також таке підтверджується листом-відповіддю Головного управління Держгеокадастру у Львівській області Управління з контролю за використанням та охороною земель від 23 листопад 2018 року, листом-відповіддю Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області від 19 жовтня 2018 року, протоколом про адміністративне правопорушення № 774/18-пз-1 від 17 жовтня 2018 року та постановою № 165/24/18-ф/пз у справі про адміністративне правопорушення від 31 жовтня 2018 року, якою відповідача за здійснене самочинне будівництво притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 4 ст. 96 КУпП.
В ході проведення перевірок та розгляду справи про адміністративне правопорушення встановлено, що відповідачем виконано будівельні роботи з влаштування бетонного стрічкового фундаменту, стін першого поверху із бувших у вжитку залізничних шпал та встановлення дерев`яних балок перекриття першого поверху.
З матеріалів справи також убачається, що 17 жовтня 2018 року Держархбудінспекцією винесено відповідачу припис № 774/18-пз щодо усунення порушень ч. 1 ст. 27, ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», котрий станом на сьогодні залишається невиконаним.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Саме такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 520/17520/14-ц (провадження № 61-12893св18).
При цьому у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2018 року у справі № 2-6977/11 (провадження № 61-9096св18) зроблено такий висновок: "Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки, з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України".
Системний аналіз частини сьомої статті 376 ЦК України та положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.
Отже вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою (постанова Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14-ц (провадження № 61- 13282св18).
Близький за змістом висновок викладено і в постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 725/6305/15-ц (провадження № 61-5008св18) згідно із яким: "При розгляді справи про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення незаконно збудованого будинку, суди повинні встановити наявність або відсутність вказаних у частинах четвертій та сьомій статті 376 ЦК України обставин". 
При цьому розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідно до вимог статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови (постанова Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справі № 646/7646/16-ц (провадження № 61-2011св19).
Встановивши, що відповідачем розпочато здійснення самочинного будівництва, частково на земельній ділянці, яка йому не належить, а частково на земельній ділянці належній позивачу, однак з іншим цільовим призначенням, а також без будь-яких дозвільних документів та погодженого проекту, за що його притягнуто до передбаченої законом відповідальності, а також встановивши, що останнім не виконано припис про усунення порушень у сфері містобудівної діяльності, тобто відповідачем не вжито жодних заходів щодо перебудови (перенесення) самовільного будівництва, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про обґрунтованість та доведеність позову, а відтак і про його задоволення та застосування крайньої міри відповідальності за допущене порушення, що є належним та ефективним способом відновлення порушених прав позивача, який є необхідним та доцільним за фактичних умов даної справ.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). 
В контексті вказаної практики колегія суддів вважає оскаржуване судове рішення та обґрунтування цієї постанови достатнім. 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржуване рішення ухвалено без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржене рішення без змін.
Оскільки у даній справі колегія суддів прийшла до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстави для вирішення питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні. 
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 01 квітня 2019 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення. 
Повний текст постанови складено 16 березня 2020 року. 

Головуюча Копняк С.М.
Судді: Бойко С.М.
Ніткевич А.В.