Номер провадження: 22-ц/813/4388/20 
Номер справи місцевого суду: 2/1522/11922/11
Головуючий у першій інстанції Абухін Р.Д.
Доповідач Черевко П. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2020 року                                                                 м. Одеса
Головуючого - Черевка П.М.
Суддів                    -  Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,
за участю секретаря - Фабіжевської Т.С. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 22 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ПІК», ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вікторія А», Державне підприємство Міністерства оборони «Південьвійськбуд», Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвест Таун», про визнання дій щодо передачі права власності на квартиру незаконними, стягнення моральної шкоди, витребування квартири з чужого незаконного володіння, скасування свідоцтва про право власності, визнання права власності, виселення та вселення, визнання інвестиційного договору та змін до нього недійсними, визнання недійсним акта прийому-передачі квартири, -

ВСТАНОВИВ:
У провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ПІК», ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору : Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вікторія А», Державне підприємство Міністерства оборони «Південьвійськбуд», Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвест Таун», про визнання дій щодо передачі права власності на квартиру незаконними,  стягнення моральної шкоди, витребування квартири з чужого незаконного володіння, скасування свідоцтва про право власності, визнання права власності, виселення та вселення, визнання інвестиційного договору та змін до нього недійсними , визнання недійсним акту прийому передачі квартири.
Справа була розподілена в провадження судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_3
В провадження судді Абухіна Р.Д. справа надійшла 23.04.2018 року на підставі розпорядження керівника апарату суду №2136/18 від 23.04.2018 року, винесеного у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_3 
16 серпня 2018 року представник заявника ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою про стягнення судових витрат на правчину допомогу, мотивуючи свої вимоги тим, що ухвалою Приморського районного суду від 16 серпня 2018 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ПІК», ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вікторія-А», Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд», Товариства з обмеженою відповідальністю «ІнвестТаун», про витребування квартири з чужого незаконного володіння, скасування свідоцтва про право власності на квартиру, визнання права власності на квартиру, виселення з квартири та визнання недійсним інвестиційного договору - залишено без розгляду, при цьому відповідно до ч. 5, ст. 142 ЦПК України у разі залишення позову без розгляду, відповідач має право заявити про компенсацію здійснених ним судових витрат.
Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 22 серпня 2018 року заяву відповідача про стягнення судових витрат на правничу допомогу - задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер  НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою:  АДРЕСА_1  судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу адвоката ОСОБА_2 - Зудової В.В. у розмірі 9 200 (дев`ять тисяч) двісті гривень.
Вважаючи ухвалу суду незаконною ОСОБА_1 звернулась до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 22 серпня 2018 року, в задоволенні заяви адвоката Зудової В.В. відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права при постановлені ухвали, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Задовольняючи заяву відповідача про стягнення судових витрат на правничу допомогусуд першої інстанції передчасно дійшов зазначеного висновку виходячи з того, що хвалою Приморського районного суду від 16 серпня 2018 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ПІК», ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вікторія-А», Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд», Товариства з обмеженою відповідальністю «ІнвестТаун», про витребування квартири з чужого незаконного володіння, скасування свідоцтва про право власності на квартиру, визнання права власності на квартиру, виселення з квартири та визнання недійсним інвестиційного договору, - залишено без розгляду, при цьому відповідно до ч. 5, ст. 142 ЦПК України у разі залишення позову без розгляду, відповідач має право заявити про компенсацію здійснених ним судових витрат.
Оскільки відповідач ОСОБА_2 приймає участь у справі не самостійно, а шляхом залучення представника - адвоката, витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з позивача у разі відмови в задоволенні позову або залишення позову без розгляду..
Проте колегія судів не погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.
Так, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів 2. 4. 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, гарантує право кожному на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Ключовими принципами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, а саме у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".
Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21.01.1999 у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії), від 22.02.2007 у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
При цьому розуміння змісту норм Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23.02.2006р. № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.
Постановою Одеського апеляційного суду від 11 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено, ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 16 серпня 2018 року - скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Із врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав передбачених ч. 5 ст. 142 ЦПК України, для пред`явлення відповідачкою вимоги про компенсацію здійснених нею витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Також апеляційний суд звертає увагу на наступне.,
Відповідно до ч.3 ст. 137 ЦПК для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В такому описі слід зазначати перелік конкретних послуг та вартість кожної послуги, або, в разі погодинної тарифікації послуг адвоката - кількість годин, витрачених на надання кожної послуги.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
Однак заявником не було надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Також, відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК (попереднє визначення суми судових витрат), п. 9 ч. 1 ст. 175 ЦПК (вимоги до позовної заяви), п. 7, 8 ч. 3 ст. 178 ЦПК (вимоги до відзиву) розрахунок таких витрат і прохання стягнути ці витрати повинна містити перша заява по суті спору. В цьому розрахунку сторона зазначає попередні і орієнтовні суми всіх судових витрат, які вона вже понесла або планує понести у зв`язку з розглядом судової справи.
Якщо перша заява по суті спору не містить прохання стягнути з іншої сторони судові витрати, то в подальшому таке прохання заявляється до суду разом з клопотанням про поновлення строку (в якому, звичайно ж, мають вказуватись поважні причини пропуску строку).
Однак як вбачається з матеріалів справи, такої дії з боку адвоката Зудової В.В. виконано не було.
З врахуванням вказаних обставин, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржувану ухвалу скасувати.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 УПК України апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:        
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити. 
Ухвалу  Приморського районного суду м.Одеси від 22 серпня 2018 року - скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відповідача про стягнення судових витрат на правничу допомогу - відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 23.03.2020 року.

Головуючий                                                        П.М. Черевко

Судді:                                                                Р.Д. Громік

                       М.М. Драгомерецький