ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2020 року 

м. Харків

справа № 640/10624/19

провадження № 22-ц/818/1532/20

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,
суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,

розглядаючи в порядку спрощеного провадження в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2019 року, ухвалене суддею Божко В.В., - 

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позов мотивований тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбу. 05 вересня 2013 року між ПП «АН Рестріелт», в інтересах якого діяв Курило В.Я. , та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири (з ростроченням платежу) АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прядко О.С., зареєстрований в реєстрі за №1986. Нею було надано згоду на купівлю вказаної квартири, про що було зазначено в договорі. Умовами договору купівлі-продажу передбачено, що право власності покупця на придбану квартиру виникає з моменту державної реєстрації такого права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Підставою для такої реєстрації буде заява продавця (або уповноваженої особи) щодо повного розрахунку по цьому договору купівлі-продажу квартири.

30 квітня 2015 року між ПП «АН Рестріелт», в інтересах якого діяв Курило В.Я. , та ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін і доповнень до договору купівлі-продажу квартири (з ростроченням платежу), посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прядко О.С., зареєстрований в реєстрі за №925, в якому зазначено, що продаж квартири здійснено за 280 000грн., котрі покупець передав продавцю, а продавець прийняв для ПП «АН Рестріелт» ще до підписання цього договору.

Підписання цього договору буде свідчити, що розрахунки за ним здійснені та про відсутність у продавця відносно покупця претензій майнового характеру, що стосувалися б питань оплати договору. Сторони свідчать, що розрахунок між ними відбувся з дотриманням вимог закону. 

Нею, позивачкою по справі, також було надано згоду на підписання договору від 30 квітня 2015 року про внесення змін і доповнень до договору купівлі-продажу квартири (з розстроченням платежу). Право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 30 квітня 2015 року.

Позивачка зазначає, що вона працюючи за кордоном, зароблені нею кошти відправляла ОСОБА_2 з метою їх подальшого використання для розрахунків із продавцем за придбанням квартири та її обладнання. За рахунок спільних коштів та запозичених коштів сторін, розрахунки за договором купівлі-продажу від 05 вересня 2013 року, 30 квітня 2015 року були здійснені у повному обсязі. За рахунок спільних з відповідачем коштів вони оснастили квартиру побутовою технікою та меблями та проживали у вказаній квартирі. Таким чином, за час перебування у шлюбі з відповідачем, ними за рахунок спільних коштів було придбано нерухоме майно, яке юридично оформлено на ім`я відповідача.

28 квітня 2018 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. При розірванні шлюбу поділ майна не здійснювався, право спільної сумісної власності припинено не було. 

В зв`язку з цим просила припинити право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 , шляхом її поділу з визначенням часток ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнати за нею право власності на 1/2 частину вищезазначеної квартири, стягнути судові витрати в розмірі 41 234,20 грн, які складаються з витрат по сплаті судового збору 1 784,20 грн. та витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 39 450,00 грн. 

В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що досудове врегулювання спору сторонами не відбулося, відповідач намагається продати квартиру, в якій проживає з іншою сім`єю. 

Відповідач ОСОБА_2 та його представник позовні вимоги не визнали, пояснили, що квартира була придбана під час шлюбу, але на її придбання відповідач витратив частину своїх грошей, отриманих за продаж квартири, яка належала йому на праві власності, і його частка складає 2/3 частини, частка позивачки - 1/3 частину, саме про такий поділ він домовився з позивачкою, але вона в подальшому відмовилася і звернулася до суду, посилаючись на рівність часток. 

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково.

Припинено право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 , шляхом її поділу з визначенням часток ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 27/100 частин квартири АДРЕСА_2 . 

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 784,20 грн. 

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5 000грн. 

Не погодившись із зазначеним рішенням,  ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визначити за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири; змінити розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, стягнувши з відповідача на її користь витрату на професійну правничу допомогу, понесені нею при розгляді справи в суді першої інстанції в розмірі 39450грн.; стягнути з відповідача на її користь судові витрати понесені при апеляційному розгляді справи в розмірі 12000грн., що складаються із витрат по сплаті судового збору у розмірі 1152,60грн. та витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 10 847,40грн.

В апеляційній скарзі посилається на ті ж самі обставини, що викладені у позовній заяві.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 31 січня 2020 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Так, задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що докази надані відповідачем, зокрема договір купівлі-продажу належної йому квартири, посвідчений нотаріально, є достовірними та такими, що підтверджує його заперечення проти позову в частині визначення частки сторін. 

Отже, у справі встановлено, що спірна квартира є власністю відповідача відповідно до сплачених ним коштів в розмірі 73/100 частин, 27/100 частин є відповідно власністю позивача, що узгоджується із вимогами ст. 70 ч.1 Сімейного кодексу України. 

Колегія суддів з таким висновком суду погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з 19 листопада 2011 року по 28 квітня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу, 05 вересня 2013 року між ПП «АН Рестріелт» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-пролажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прядко О.С., р.№ 1986, згідно умов якого, за наявності згоди дружини ОСОБА_1 , було здійснено купівлю квартири АДРЕСА_2 з розстрочкою платежу; ціна предмету договору 280 000грн.

Договором від 30 квітня 2015 року про внесення змін та доповнень до договору купівлі-продажу від 5 вересня 2013 року, укладеного між тими ж сторонами п.2.1 було засвідчено передачу повної суми 280 000грн. 

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316,317,319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно із статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом (ст.71 СК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відтак спільне майно подружжя, за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з врахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Як свідчать матеріали справи 05 вересня 2013 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прядко О.С., р.№ 1986 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Договором від 30 квітня 2015 року про внесення змін та доповнень до договору купівлі-продажу від 5 вересня 2013 року, укладеного між тими ж сторонами п.2.1 було засвідчено передачу повної суми 280 000грн. 

Отже, квартира буда придбана під час шлюбу.

Як зазначалось вище, за загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У суді першої інстанції відповідач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позову, зазначивши, що спірна квартира була придбана під час шлюбу, але на її придбання він витратив частину своїх грошей, отриманих за продаж квартири, яка належала йому на праві власності, і його частка складає 2/3 частини, а частка позивачки - 1/3 частини, та саме про такий поділ він домовився з позивачкою, але в подальшому вона відмовилась від домовленості між ними, та звернулася до суду посилаючись на рівність часток.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України: 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Апеляційним судом встановлено, що дійсно 20 вересня 2005 року було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , 1/2 частина якої належала відповідачу на праві спільної сумісної власності. Зазначена квартира була продана за 252 500,00 грн., тобто частка відповідача складала 126 250,00 грн.

Відповідач стверджує, що ці гроші були ним використані при придбанні спірної квартири АДРЕСА_2 .

Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження того, що саме ці кошти були витрачені ним на придбання спірної квартири відповідачем не надано та матеріали справи не містять; будь-якого застереження в договорі купівлі-продажу спірної квартири, що остання придбається за грошові кошти, частина з яких є особистою власністю відповідача, також не містить.

Таким чином під час оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири відповідач не повідомляв, що квартира купується за його особисті (або за певну його частину) кошти та при оформленні договору купівлі-продажу не заперечував проти придбання майна за спільні кошти подружжя.

При цьому при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири та посвідчення правочину приватним нотаріусом Прядко О.С. 05 вересня 2013 року позивачка ОСОБА_1 підписала заяву, якою вона дала згоду чоловіку ОСОБА_2 придбати в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили та вважають вигідними для них спірну квартиру.

Більш того, як свідчать матеріали справи, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , 1/2 частина якої належала відповідачу, було укладено 20 вересня 2005 року. Таким чином, грошові кошти від продажу квартири були отримані відповідачем у вересні 2005 року, а договір купівлі-продажу спірної квартири було укладено через вісім років в 2013 році.

Належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про наявність у відповідача до шлюбу грошових заощаджень у зазначеному ним розмірі, та джерел їх надходжень відповідачем не надано.

За таких обставин підстав для відступу від засади рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до ч.2 та 3 ст. 70 СК України, колегія суддів не вбачає.

Отже, ухвалюючи рішення суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку, що спірна квартира була придбана за грошові кошти, частина з яких, а саме в розмірі 126 250грн., є особистою приватною власністю відповідача.

Що стосується позовних вимог в частині припинення права спільної сумісної власності, то колегія зазначає наступне.

Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Вказана стаття розташована у книзі ІІІ Право власності та інші речові права, у розділі І Право власності, главі 26 Право спільної власності.

Із змісту вказаної статті, та її розташування в ЦК України вбачається, що вказана норма розраховані на ті випадки здійснення співвласниками правомочностей, які призводять до припинення права спільної сумісної власності відповідно до договору між ними про поділ майна або за судовим рішенням. 

Частина 1 ст. 372 ЦК передбачає право учасників спільної сумісної власності на власний розсуд вчинити поділ сумісного майна. Тобто, законодавець у даній статті має на увазі поділ майна в натурі, як і при виділі частки із спільного сумісного майна.

Для здійснення поділу сумісного майна необхідно встановити розмір часток співвласників, які згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК вважаються рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Окремо законодавець застерігає, що суд може збільшити або зменшити частку співвласника з урахуванням обставин, що мають істотне значення. 

Вчинення поділу майна між співвласниками призводить до повного припинення права спільної сумісної власності. Співвласники можуть встановити на це майно режим спільної часткової власності. Так у ст. 372 ЦК не встановлюються правові засади поділу спільного сумісного майна в натурі після визначення часток, а відтак цілком може бути застосування у цих випадках правил ст.364 ЦК, а поділ спільної сумісної власності подружжя має здійснюватися з дотриманням вимог ст. 71 СК, яка визначає безпосередньо способи та порядок поділу спільного сумісного майна подружжя. Якщо подружжя не дійшло згоди щодо способів та порядку поділу такого майна, суд відповідно до ст. 71 СК може:
а)        поділити майно між чоловіком і жінкою в натурі;
б)        брати до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення;
в)        присуджувати неподільні речі одному з подружжя, якщо відсутня домовленість між ними про інше;
г)        присуджувати речі для професійних занять тому з подружжя, хто їх використовував у професійній діяльності, з урахуванням їх вартості при присудженні іншого майна другому з подружжя;
д)        присуджувати одному з подружжя грошову компенсацію замість належної йому частки у праві на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК;
е)        присуджувати одному з подружжя грошову компенсацію лише за умови внесення другим з них відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Отже, положення ст.372 ЦК України застосовується у випадку поділу майна в натурі.

В даному випадку позивачкою таких вимог не заявлено.

Таким чином посилання позивачки на положення ч.3 ст372 ЦК України є безпідставними, оскільки указана норма закону регулює питання поділу майна в натурі, проте в даному випадку майно перебуває у спільній сумісній власності подружжя із визначенням часток по 1/2 частки за кожним.

У подальшому сторони не позбавлені можливості порушувати питання про припинення права власності одного із співвласників, з дотриманням положень ст.ст. 364, 365 ЦК України.

В частині витрат на правову допомогу колегія зазначає наступне.

Згідно ст.15, 133, 137 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу;
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

Згідно правил пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

До суду на підтвердження витрат на правничу допомогу позивачкою надано наступні документи: копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; копія договору про надання правової допомоги від 14 травня 2019 року та додатку до Договору від 14 травня 2019, укладений 22 травня 2019 року; розрахунок витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які внесені позивачем ОСОБА_1 в зв`язку з розглядом даної цивільної справи; копія прибуткового касового ордеру №23 від 22 травня 2019 року на суму 39450 грн.

Обсяги правової допомоги, наданої адвокатом клієнту визначено розрахунку витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до якого адвокатом здійснено наступні дії з зазначенням кількості годин: 
-юридична консультація тривалістю дві години становить 3000грн.;
-збирання документів тривалістю дві години становить 2000грн.;
-написання позовної заяви тривалістю шість годин становить 9000грн.;
-написання заяви про забезпечення позову тривалістю дві години становить 3000грн.;
-написання клопотання про витребування доказів тривалістю дві години становить 2000грн.;
-витребування додаткових доказів тривалістю дві години становить 3000грн.;
-написання та подання до суду заяв/клопотань тривалістю сім годин становить 7000грн.;
-участь у судових засідання у судовому засіданні суду першої інстанції становить 10000грн.;
-отримання судового рішення тривалістю одна година становить 450грн.
Усього 39450грн.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 сплатила адвокатові грошові кошти в розмірі 39 450грн., що підтверджується прибутковим касовим ордером №23 від 22 травня 2019 року на вказану суму.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати за надання правничої допомоги в розмірі 39450грн.

Також, матеріали справи свідчать, що позивачкою були понесені витрати при апеляційному перегляді у розмірі 12 000грн., що складаються із витрат по сплаті судового збору в розмірі 1152,60грн. та витрат на професійну правничу допомогу, що також підтверджується оригіналом квитанції про сплату судового збору №1_12 в розмірі 1152,60грн. від 24 грудня 2019 року, а також договором про надання правової допомоги (юридичних послуг) №20/12-1, додатком до договору від 20 грудня 2019 року, прибутковим касовим ордером від 20 грудня 2019 року та розрахунком витрат на правничу допомогу від 26 листопада 2019 року.

Згідно п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судовий витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2019 року- змінити.

В частині припинення права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 , шляхом її поділу з визначенням часток ОСОБА_1 та ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за кожним, право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_2 , яка зареєстрована за ОСОБА_2 .

Збільшити розмір стягнутої з ОСОБА_2 на корить ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката з 5000грн. до 39 450грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на корить ОСОБА_1 витрати за надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції в розмірі 10 847,40грн. та судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1152,60грн., а усього 12 000грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 02 квітня 2020 року.

Головуючий -        І.П. Коваленко

Судді -        А.І. Овсяннікова

       І.С. Сащенко