ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» травня 2020 року 
м. Харків

справа № 643/14414/16-ц
провадження № 22ц/818/1900/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря - Колосовської А.Р., 
учасники справи: 
позивачка – ОСОБА_1 ,
відповідачка – ОСОБА_2 , представниця відповідачки – ОСОБА_3 ,
третя особа – ОСОБА_4 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2019 року в складі судді Горбунової Я.М.
в с т а н о в и в:
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що вона є особою похилого віку. Їй виповнилося 80 років. Також, вона має тяжкі захворювання. На свою невелику пенсію не може утримувати квартиру, в якій проживає, забезпечувати себе продуктами харчування та ліками, потребує стороннього догляду, у зв`язку з чим 17 листопада 2016 року вона звернулася до нотаріуса з питанням щодо укладення спадкового договору зі своїм сином.

Зазначила, що раніше вона домовилася зі своїм сином, обговоривши всі умови на укладення спадкового договору, згідно якого він бере на себе зобов`язання утримувати її до смерті, забезпечувати ліками, продуктами харчування та сплачувати комунальні послуги, а вона в свою чергу надавала набувачу за договором права власності на квартиру в разі своєї смерті.

Вказала, що при перевірці даних щодо права власності на квартиру, нотаріус повідомив їй, що квартира АДРЕСА_1 вибула з її власності згідно з договором дарування квартири від 02 липня 2016 року, укладеного між нею та її дочкою ОСОБА_2 , який посвідчений нотаріусом Пятовським О.О., що здивувало її, оскільки вона ніколи не укладала договорів дарування.

Зазначила, що дійсно, в липні 2016 року дочка зверталася до неї з пропозицією страхування квартири від нещасного випадку, яку обґрунтовувала тим, що вона вже стара, хвора і може допустити пожежу в квартирі або затоплення, тому необхідно запобігти тяжких наслідків шляхом страхування майна.

Посилалася на те, що вона надала згоду на вказане і на початку липня 2016 року вони з дочкою пішли до страхової компанії (за її словами). Одночасно дочка їй повідомила, що договір страхування необхідно укласти у Державній нотаріальній конторі Московського району м. Харкова, до якої вони і звернулися. Нотаріус підготував договір, зміст якого їй невідомий, оскільки вона погано бачить і проект договору не читала, тому що повністю довіряла своїй дочці. Після оформлення договору вона розписалась під його текстом усвідомлюючи, що це договір страхування.

Стверджувала, що будь-яких дій щодо передачі ключів від квартири дочці не вчинялось, комунальні послуги та квартплату до цього дня вона повністю сплачує особисто і заборгованості не має. Відповідачка після укладення спірного договору жодним чином не повідомляла її про те, що квартира відчужена нею на користь дочки і не вчиняла будь-яких дій щодо використання квартири, як об`єкту власності.

Вважала, що договір дарування квартири вчинено нею під впливом обману зі сторони відповідача, що спричинило для неї тяжкі наслідки, оскільки у 80-річному віці вона залишилась без житла.

Зазначила, що при вчиненні спірного договору нотаріус забрав у неї документ, що посвідчував право власності на квартиру, а копію договору дарування їй не надавався.

Звернувшись до Одинадцятої державної нотаріальної контори, їй повідомили про те, що нотаріус Пятовський О.О. в їхній конторі не працює і ніколи не працював.

Просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Пятовським О.О., серія та номер № НОМЕР_1 , виданий та зареєстрований 02 липня 2016 року, реєстраційний номер 961256863101, індексний номер 30280945 від 02 липня 2016 року, згідно якого ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 прийняла у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 5400,00 грн. 

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, зазначила, що суд першої інстанції не врахував, що вона дійсно була введена в оману, оскільки копія договору їй не надавалась, права та наслідки не роз`яснювались, який документ вона підписувала у нотаріуса, вона не знала, оскільки повністю довіряла своїй дочці; що ніякої грошової компенсації за спірну квартиру від ОСОБА_2 її син не отримував і ніякого документального підтвердження цьому факту немає; що відповідачка використала її безпорадний стан, а також те, що вона має недостатню освіту та тяжко хвора; що на протязі останніх трьох років ОСОБА_2 не надавала їй жодної допомоги як матері похилого віку і жодного разу не поцікавилась умовами її життя, не дивлячись на те, що отримала від неї трикімнатну кватиру і незаконно заволоділа однокімнатною квартирою, що є її єдиним житлом.

19 травня 2020 року від представниці ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_2 та її представниця зазначили, що рішення суду є законним, а апеляційна скарга – необгрунтованою. При цьому посилалася на те, що кожна дієздатна особа здатна розрізнити договір дарування від договору страхування. Тому, похилий вік та незадовільний стан здоров`я позивачки не впливають на здатність особи усвідомлювати значення своїх дій. Також, в цьому відзиві містилося клопотання про розгляд справи за відсутності відповідачки та її представниці, яке задоволено.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_1 необхідно задовольнити, рішення суду – скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що доказів того, що при укладенні договору дарування порушені права ОСОБА_1 , матеріали справи не містять.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 22 вересня 1995 року, яка належала їй на підставі договору купівлі-продажу Н1-131, зареєстрованого Харківською товарною біржою 15 серпня 1995 року, зареєстрованого в Харківському міському бюро технічної інвентаризації 15 серпня 1995 року за реєстровим № 56964.

02 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_2 . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Пятовським О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 289 (а.с.64, т. 1).

Така ж інформація міститься і в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 73177933 від 17 листопада 2016 року (а.с.5-6, т. 1).

Відповідно до пункту 9 договору сторони стверджують, що володіють українською мовою, що дає їм можливість прочитати та правильно зрозуміти сутність цього договору.

Згідно з пунктом 11 договору, зміст статей 229, 231, 233, 234, 235, 717, 722, 727 ЦК України, статті 174 ПК України сторонам нотаріусом роз`яснено. Сторонам також роз`яснено, що відповідно до статті 182 ЦК України право власності на квартиру підлягає державній реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 12 договору передбачено, що право власності обдаровуваної на дарунок виникає з моменту його прийняття. Обдаровувана свідчить, що вона дарунок приймає. Прийняттям дарунка вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення.

Матеріали справи містять копії квитанцій про оплату ОСОБА_1 комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1 з січня 2016 року по жовтень 2016 року (а. с.7-14, т. 1).

21 лютого 2003 року ОСОБА_1 склала заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалось, що буде належати їй на день смерті, в тому числі, належну їй квартиру АДРЕСА_1 заповіла своїй дочці ОСОБА_2 

08 грудня 2015 року ОСОБА_1 склала заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким все своє майно, з чого б воно не складалося та де б не знаходилось, яке буде належати їй на день смерті та на що вона за законом матиме право, вона заповідає своєму синові – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В суді першої інстанції під час судового засідання 18 травня 2017 року представниця відповідачки надала до суду заяву від ОСОБА_1 від 26 грудня 2016 року, в якій вона відмовилася від свого позову (а.с.70, т. 1).

21 травня 2018 року до суду першої інстанції надано копію заяви від ОСОБА_1 , в якій вона зазначила, що ніколи не подавала до суду заяву про відмову від позову та закриття провадження у справі. Вказала, що 03 грудня 2017 року дійсно ОСОБА_2 просила її підписати якийсь надрукований текст, але зміст їй не роз`яснювався, з текстом вона не ознайомлювалася (а.с.117, т. 1).

Із пояснень свідків  ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які допитані в суді першої інстанції, вбачається, що зі слів відповідачки їм відомо, що спірна квартира придбавалася ОСОБА_7 (чоловіком відповідачки) після повернення з півдня, де він працював і заробляв значні кошти, а оформлювалася на мати відповідачки з метою її відселення для окремого проживання з умовою подальшого переоформлення даної квартири на відповідачку ОСОБА_2 .

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої  статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Згідно з частиною третьою  статті 203 ЦК України  волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною першою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей  203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Лише у разі встановлення всіх обставин, передбачених нормами частини першої статті 230, статті 203 і статті 717 ЦК України у сукупності, вони вважаються правильно застосованими.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-202цс15, а також Верховний Суд у постанові від 25 листопада 2019  року у справі № 211/2199/16-ц (провадження № 61-32795св18), від 14 січня 2020 року у справі № 305/1660/17 (провадження № 61-12728св19).

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 , 1937 року народження, є особою похилого віку. За станом здоров`я у зв`язку із віковими захворюваннями потребує стороннього догляду. На момент підписання оспорюваного правочину їй виповнилося 79 років.

Як вбачається з матеріалів справи з 22 вересня 1995 року ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в спірній квартирі та після укладення оспорюваного правочину продовжує проживати в ній та сплачувати комунальній послуги.

Квартира АДРЕСА_1 є єдиним житлом ОСОБА_1 . Доказів того, що у ОСОБА_1 є інше житло, матеріали справи не містять.

21 лютого 2003 року ОСОБА_1 склала заповіт на користь ОСОБА_2 
08 грудня 2015 року ОСОБА_1 склала заповіт на користь ОСОБА_4 .

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка вказувала на те, що фактично мешкає у спірній квартирі. Спірне нерухоме майно є її єдиним житлом, у якому вона продовжує проживати після укладення договору дарування. Вказувала, що договір дарування квартири вчинено нею під впливом обману зі сторони відповідачки, що спричинило для неї тяжкі наслідки, оскільки у 80-річному віці вона залишилась без житла.

В даному випадку обставинами, що підтверджують факт обману є: вік позивачки (на момент підписання оспорюваного правочину їй виповнилося 79 років); наявність у позивачки спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачкою проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування; складанням 08 грудня 2015 року заповіту на ім`я ОСОБА_4 , яким скасовано заповіт, складений раніше на користь ОСОБА_2 .

З урахуванням викладеного, колегія суддів, встановивши, що ОСОБА_1 , як особа похилого віку, погодилася на передачу квартири АДРЕСА_1 , яка є її єдиним житлом та у якій вона продовжує проживати після укладення договору дарування, й, укладаючи спірний договір, була введена в оману щодо наслідків такого правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачкою, приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування в порядку статті 230 ЦК України.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачка після укладання спірного правочину продовжує проживати у квартирі, сплачувати комунальні послуги, іншого житла для проживання не має, що саме по собі виключає фактичну передачу майна обдарованому, тобто реальне настання наслідків, передбачених договором дарування. При цьому, із змісту договору дарування не вбачається, що після його укладання ОСОБА_1 може проживати в спірній квартирі.

Отже, суд першої інстанції не дав належної правової оцінки доводам ОСОБА_1 про відсутність її волевиявлення на відчуження квартири, наявність у позивачки спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачкою проживати у спірній квартирі після укладення договору дарування, тому на підставі статті 230 ЦК України позовна заява підлягає задоволенню. 

Відмовляючи позивачці в задоволенні позову, суд першої інстанції, зокрема, посилався на її непослідовні дії, пов`язані з укладанням двох заповітів спочатку на користь дочки, а потім – сина, написанням заяви про відмову від позову, закриття провадження у справі та заяви щодо того, що вона ніколи не писала таку заяву і вважав, що ці дії викликають сумнів у достовірності показань позивачки щодо обставин укладання договору та введення її в оману під час її укладання. Однак, не звернув увагу на її похилий вік, на те, що на момент підписання оспорюваного правочину їй виповнилося 79 років, а також на те, що спірна квартира є її єдиним житлом.

До пояснень свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які допитані в суді першої інстанції, судова колегія відноситься критично, оскільки вони є або заінтересованими особами, або родичами відповідачки, або їм відомо про обставини укладання договору дарування зі слів відповідачки.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, не з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору і дійшов помилкового висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 551, 20 грн, що відповідає Закону України «Про судовий збір», підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Виходячи з того, що ухвалою Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 826,80 грн, вказаний судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь держави.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2019 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним – задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 02 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , серія та номер № НОМЕР_1 , реєстраційний номер № НОМЕР_2 , індексний номер № 30280945.
Стягнути з ОСОБА_2 за подачу позову на користь ОСОБА_1 551, 20 грн судового збору та за подачу апеляційної скарги в дохід держави 826, 80 грн судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                     І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.М. Хорошевський

                                                                В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 20 травня 2020 року.