ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

15 травня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №585/2903/19 
Номер провадження 22-ц/816/1067/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Собини О. І. 
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 13 лютого 2020 року в складі судді Шульги В.О., ухваленого у м. Ромни, повне судове рішення складено 24 лютого 2020 року,

                                                          в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у серпні 2019 року, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 .
Свої вимоги мотивував тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.02.1995 року йому на праві приватної спільної часткової власності належить 1/6 частка вказаної квартири. Інші 5/6 частки квартири належать ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 . Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , які в сукупності є власниками 1/3 частки квартири, зареєстровані у квартирі, проте з 2005 року і по даний час за цією адресою не проживають, належною їм часткою у нерухомому майні не цікавляться, їх місцезнаходження йому не відоме. Вказує, що з того часу - 2005 року він добросовісно, відкрито та безперервно володіє 1/3 часткою квартири, що належить відповідачам (по 1/6 кожній), слідкує за нею, проводить ремонти, оплачує комунальні послуги, до нього ніхто не заявляв вимог щодо повернення 1/3 частки вказаного нерухомого майна, він продовжує відкрито та безперервно володіти спірним будинком більше 10 років.  
Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 13.02.2020 року в задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_9 по 2000 грн у відшкодування витрат понесених на оплату правничої допомоги.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
При цьому вказує, що матеріалами справи встановлено та визнано відповідачами, що останні з 2005 року по теперішній час у спірній квартирі не проживають, належними їм частками у нерухомому майні не цікавляться, а позивач користується квартирою та здійснює її утримання, тому враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №910/17274/17, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову. 
Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи не направлено. 
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як вбачається із цивільної справи та встановлено судом першої інстанції, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 14.02.1995 року Органом приватизації Роменської нафтогазорозвідувальної експедиції глибокого буріння, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві спільної часткової власності по 1/6 частці: ОСОБА_1 та членам його сім`ї ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 (змінила прізвище на « ОСОБА_10 ») (а.с. 5, 10).
У вказаній квартирі були зареєстровані: ОСОБА_6 , 1952 р.н., - до ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , 1975 р.н. – до 30.01.2006 року, ОСОБА_5 , 1972 р.н.– з 01.08.2001 року по 21.06.2006 року та з 19.07.2006 року по 15.09.2015 року, а також залишаються зареєстрованими: ОСОБА_1 , 1948 р.н. , ОСОБА_2 1972 р.н.; також міститься запис, який закреслено: « ОСОБА_7 , 1993» (а.с. 8).
Позивачем долучено до позову довідку за підписом голови квартального комітету Бурди О.В., в якій зазначено, що з 2005 року і по даний час ОСОБА_1 відкрито, безперервно володіє нерухомим майном – квартирою за АДРЕСА_1 , загальною площею 59,8 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м., та несе витрати по її утриманню та сплачує комунальні платежі. ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , зареєстровані за вказаною адресою, однак з 2005 року і по даний час за вказаною адресою не проживають, належною їм часткою у нерухомому майні не цікавляться (а.с. 9).
Відповідно до письмових пояснень (а.с. 64-68) та усних пояснень наданих в судому засіданні відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зокрема, позовні вимоги не визнали. Вказували, що дійсно вони з 2005 року у спірній квартирі не проживають, що було викликано неприязними стосунками з позивачем та членами його сім`ї, проте інтересу щодо неї не втратили. 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено всіх обставин, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а саме про добросовісність користування спірним майном.
Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на таке.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Зокрема, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верхового Суду у своїй постанові від 14.05.2019 року по справі №910/17274/17.
Таким чином, врахувавши обставини справи та надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, вірно застосувавши норми матеріального права, з дотриманням норм процесуального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачу в момент заволодіння (користування) спірною часткою квартири і на протязі всього давнісного строку володіння (користування) цим майном було відомо, що у спірної квартири є інші співвласники, що виключає можливість визнання права власності за набувальною давністю.    
Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені ст. 344 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів у справі та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
А посилання позивача в апеляційній скарзі на правовий висновок Великої Палати Верхового Суду по справі №910/17274/17, як на підставу задоволення позову, є хибним та ґрунтується виключно на його тлумаченні вказаного висновку Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а), г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

                                                                     п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 13 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий -                                                                                                 С.С. Ткачук

Судді:                                                                                                             О.Ю. Кононенко

                                                                                                                        О.І. Собина