ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

18 березня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №589/2439/19 
Номер провадження 22-ц/816/770/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Ткачук С. С. 
за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І., 
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 
на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 16 січня 2020 року в складі судді Лєвші С.Л., ухвалене в м. Шостка, повний текст якого складений 20 січня 2020 року,

                                                     В С Т А Н О В И В:

05 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Свої уточнені вимоги мотивувала тим, що 15 січня 1983 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований у Виконавчому комітеті Полошківської сільської ради Глухівського району Сумської області, актовий запис № 1.
Вказувала, що сімейне життя не склалося. Даний шлюб носить формальний характер, оскільки відносини між сторонами зіпсовані. Сторони тривалий час проживають окремо, спільне господарство не ведуть, шлюбні відносини не підтримують та відновлювати не збираються. Збереження шлюбу позивачка вважає неможливим і таким, що суперечить її інтересам. Від цього шлюбу сторони мають двох дітей, які на час подачі позову до суду є повнолітніми.
Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 16 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволений.
Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які його зареєстрували 15 січня 1983 року у Виконавчому комітеті Полошківської сільської ради Глухівського району Сумської області, актовий запис № 01.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768 грн 40 коп.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Заперечуючи проти розірвання шлюбу, вказує, що суд першої інстанції в порушення ст. 111 СК України не надав строку для примирення, а також місцевим судом не було враховано його намагання зберегти шлюб.
Доводить, що він надав суду документи, що він є інвалідом II групи, а тому звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону, проте місцевий суд цього не врахував і стягнув з нього судовий збір.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Матеко Л.А. просила відмовити ОСОБА_2 у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника – адвоката Матеко Л.А., Ковбаси М.В., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам закону не відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сімейно-шлюбні відносини припинені, подальше спільне життя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, яка не вбачає підстав для збереження шлюбу, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що сім`я сторін розпалася остаточно та не може бути відновлена.
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Зі свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_1 , виданого повторно 18 квітня 2019 року Шосткинським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 15 січня 1983 року, про що в цей день складено відповідний запис за № 01 і прізвища після державної реєстрації шлюбу: чоловіка – ОСОБА_4 , дружини – ОСОБА_4 (а.с. 4).
Судом першої інстанції було встановлено, що сторони проживають окремо, не підтримують шлюбних відносин, не несуть взаємних обов`язків, кожен має особисте життя. Позивачка на розірванні шлюбу наполягає, відповідач позов про розірвання шлюбу не визнає.
Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч. 1 ст. 24 СК України).
Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з ч. 2 ст. 104 та ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України.
За змістом ч. 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у рішення суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.
Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Як пояснювала позивачка у суді першої інстанції вона не бажає проживати з відповідачем у шлюбі. Крім того вказувала, що з квітня 2019 року проживає окремо від відповідача, спільне господарство сторони не ведуть. Відносини намагались відновити, але позитивного результату це не дало. Наполягала на розірванні шлюбу та строк на примирення просила не надавати.
Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивачки, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст. 51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст.ст. 24, 56 СК України.
Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції в порушення ст. 111 СК України не надав строку для примирення та не враховано його намагання зберегти шлюб, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (ч. 7 ст. 240 ЦПК України).
У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Передбачене ч. 1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (ч. 7 ст. 240 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.
Із наведеного вище вбачається, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.
У суді першої інстанції позивачка заперечувала проти надання строку для примирення.
Аналізуючи взаємини сторін і небажання позивачки поновлювати сімейні відносини, суд першої інстанції не знайшов підстав для надання сторонам строку для примирення.
Доводи апеляційної скарги відповідача про можливість збереження шлюбу нічим не підтверджені.
Справа знаходиться в провадженні судів 9 місяців, тому відповідач мав достатньо часу для вжиття заходів щодо примирення. Вчинення останнім таких заходів матеріалами справи не підтверджується.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно постановив рішення про розірвання шлюбу сторін, так як протягом тривалого часу сторони спільно не проживають, свої шлюбні стосунки не відновили і такого бажання позивачка не висловила.
А відтак перебування позивачки в шлюбі з ОСОБА_2 порушує її права та впливає на її інтереси.
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції відповідач у апеляційній скарзі не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу, зокрема доказів, які б свідчили про помилковість його висновку щодо неможливості збереження шлюбу.
Разом із тим, апеляційний суд не може погодитись із рішенням суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, яким із відповідача на користь позивачки стягнуто судовий збір у сумі 768 грн 40 коп.
Згідно з частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пенсійного посвідчення № 2194021114, Серії ААЇ № 831349 ОСОБА_2 є інвалідом ІІ-ї групи з 29 березня 2018 року (загальне захворювання) довічно (а.с. 57).

Відповідно до п. 1 ч. 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю І та ІІ груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Отже на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розподілу судових витрат з ухваленням рішення, яким сплачений позивачкою судовий збір при подачі позовної заяви в розмірі 768 грн 40 коп. (а.с. 1) підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та не підлягає скасуванню із підстав, зазначених в апеляційній скарзі.
З огляду на положення п. 4 ч. 6 ст. 19, ч. 4 ст. 274 ЦПК України, дана справа є малозначною, тому відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

                                                      П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 16 січня 2020 року змінити в частині розподілу судових витрат.
Компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, у розмірі 768 грн 40 коп.
В іншій частині рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 16 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -                                                                                        В.І. Криворотенко

Судді:                                                                                                     О.Ю. Кононенко

                                                                                                                С.С. Ткачук